RES NO ES POT AMAGAR

Premi literari Delta 2019-2020

Primera edició: juny del 2020

© Conxa Solans Roda, dels textos

© Consell Comarcal del Baix Llobregat, d’aquesta edició

© Ajuntament d’Abrera, d’aquesta edició

© Ajuntament de Begues, d’aquesta edició

© Ajuntament de Castelldefels, d’aquesta edició

© Ajuntament de Corbera de Llobregat, d’aquesta edició

© Ajuntament del Prat de Llobregat, d’aquesta edició

© Ajuntament d’Esplugues de Llobregat, d’aquesta edició

© Ajuntament de Gavà, d’aquesta edició

© Ajuntamet de Pallejà, d’aquesta edició

© Ajuntament de Sant Andreu de la Barca, d’aquesta edició

© Ajuntament de Sant Boi de Llobregat, d’aquesta edició

© Ajuntament de Sant Joan Despí, d’aquesta edició

© Ajuntament de Sant Just Desvern, d’aquesta edició

© Ajuntament de Sant Vicenç dels Horts, d’aquesta edició

© Ajuntament de Santa Coloma de Cervelló, d’aquesta edició

© Ajuntament de Torrelles de Llobregat, d’aquesta edició

© Ajuntament de Viladecans, d’aquesta edició

Entitat acollidora d’aquesta edició:

Consell Comarcal del Baix Llobregat

Parc de Torreblanca, N-340 pk 1249,

08980 Sant Feliu de Llobregat, El Baix Llobregat

Telèfon: 936 852 400 - Fax: 936 851 868

https://www.elbaixllobregat.cat

Tota forma de reproducció, distribució, comunicació pública o transformació d’aquesta obra només pot ser realitzada amb l’autorització dels seus titulars, salvant l’excepció prevista per la llei. Si necessiteu fotocopiar o escanejar algun fragment d’aquesta obra, dirigiu-vos a CEDRO (Centre Espanyol de Drets Reprogràfics) - www.cedro.org

COMPOSICIÓ DEL JURAT 

Victòria Castellanos Núñez

Presidenta del jurat.

Consellera de Feminismes, Gent Gran

i Diversitat Sexual i de Gènere del Baix Llobregat

Marta Corcoy Rius

Periodista i investigadora de la UAB

Gemma Lienas Massot

Escriptora

Anna Caballé Masforroll

Escriptora, crítica literària i professora de la UB

Montserrat Argente Jiménez

Responsable del Centre de Documentació

Joaquim Alemany i Roca

de l’Institut Català de les Dones

Montserrat Isern Bofarull

Filòloga, experta en màrqueting

i comunicació editorial

Maite Moreno Conesa

Escriptora, guanyadora de la 9a edició del 

Premi Literari Delta

M. Luz Retuerta Jiménez

Directora de l’Arxiu Comarcal

del Baix Llobregat

Mònica Chaves Matillas

Montserrat Curtó González

Secretàries del jurat.

Secretaria tècnica del Consell de les Dones

del Baix Llobregat

On s’amaga la nit? 

M’agradaria saber on s’amaga la nit.

Si s’amaga amb les estrelles, si no vol que la vegem...

 Si no vol jugar de dia o li fa por la claror. 

Si la lluna la il·lumina...

 Jo voldria descobrir-ho, per volar amb els estels.

 On t’amagues, nit? 

Balena 

Una persona és una ferida oberta. Assumeixo això com a principi perquè no crec que el sofriment redimeixi, sinó que destrueix i deteriora. He viscut amb intensitat cada moment de passió que el destí m’ha portat, per molt amarg que sigui el seu regust, perquè estic convençuda que la gent que no ha sentit el plaer de viure és perillosa i ressentida. Ara que el meu cor no suportarà gaire temps més l’esforç de viure, aquests pensaments donen sentit al que ha estat la meva vida i formen una muralla protectora contra el que ara soc. Les mans que descansen sobre la meva falda estan plenes d’arrugues i de pigues de color marró, però les venes sota la pell transparent encara marquen els camins de la vida.

No m’atreveixo a marxar de l’habitació de l’hotel per si sona el telèfon i no pogués sentir la trucada. L’espera m’està resultant esgotadora. Sense voler, les imatges i els sons d’un altre temps surten de la capsa on em sembla que fa segles que les vaig tancar. Ara reclamen el dret de ser. 

CAPÍTOL 1 

Els dilluns a casa tocava fer bugada. La mare no acceptava d’introduir novetats al costum de tota la vida. S’havia d’escalfar una gran olla d’aigua al pati del darrere, posar-hi a estovar la roba amb sabó fet per ella i aclarir-la amb cendra. Jo era l’encarregada de pujar al terrat i estendre-la de manera que, dels filferros que s’encaraven directament al sol, en pengés la roba petita per no fer ombra als llençols de la fila del darrere, estesos com un exèrcit de banderes blanques, d’un blanc que enlluernava quan els tocava el sol de ple. La mare s’impacientava perquè deia que em demorava, perquè m’encantava davant un ocell volant. No anava desencaminada. Quan havia acabat la feina m’acostava a un dels angles del terrat on hi havia l’embornal i hi abocava l’aigua que havia quedat al fons del cubell. Després em repenjava a la barana que s’encarava al sud, al mar, i feia volar el pensament fins que els crits impacients de la mare em tornaven a la realitat. 

M’agradava anar al mercat. De petita el pare m’ensenyava el nom de les coses que es venien a les parades arrenglerades a la plaça de Santa Maria. Ben agafats de la mà, acabàvem el recorregut davant de la parada més bonica de totes. Allà, la fruita i la verdura escrupolosament escollida s’oferia exultant de color i de frescor. Les dones de la família Cartellà, que per una qualitat genètica eren totes menudes i de poques carns, s’afanyaven a servir una clientela ben variada. Allí es podien veure les joves senyores amb cabells a la garçon, vestides a l’última moda, ensenyant els panxells de les cames enfundades en mitges de seda, i les encotillades matrones que, amb aires de gran dignitat, seguien els consells de llurs uniformades cuineres, les quals, guarnides amb impol·luts davantals blancs que els donaven un aspecte gairebé més impressionant que el de les senyores que les precedien, eren les encarregades de portar els grans cistells de vímet. Rondinaven si el gènere els semblava car, però hi havia un acord tàcit entre la clientela de la parada: no regatejar mai. El regateig podia ser interpretat com un símptoma de crisi econòmica en la família que servien, cosa que la seva dignitat i fidelitat no permetrien mai que es fes palès.

La compra grossa la feia el pare quan baixava amb el carro al mercat. Quan tenia quinze anys, li pregava a la mare que em deixés anar amb el pare a la plaça per tenir la possibilitat de trobar-me amb alguna amiga i passar una estona parlant del tema més important en les nostres vides, els xicots.

Quan a la primavera de 1929 vaig fer disset anys, la monotonia de la meva vida diària es va trencar i tot es va convertir en una festa. La mare deia que només pensava a estrenar sabates i vestits. No era del tot cert. També pensava a passejar-me per lluir-los.

A casa hi havia homes treballant de totes les edats. Aprofitava qualsevol motiu per anar als estables on s’ocupaven dels carros i els cavalls i topar-me amb les seves mirades famolenques. Em miraven de reüll, però la brillantor de la seva mirada m’advertia dels sentiments que els despertava. Els més agosarats remugaven alguna frase d’admiració dirigida a alguna part del meu cos, i quan algun d’ells s’atrevia a tirar alguna floreta pujada de to, jo sentia un calfred de dalt a baix i una agradable sufocació. El pare em mirava amb desaprovació. Li durava els segons que jo tardava a abraçar-lo i fer-li un petó a cada galta.

—Àngela, no m’agrada que vinguis quan estem treballant. Distreus els homes.

Segurament ell pensava que feia quelcom més que distreure’ls, però s’estovava de satisfacció per les mirades d’admiració que veia reflectides en els rostres bastos i treballats dels seus homes. Jo feia un gest de despreocupació i reia, i movia els malucs amb coqueteria quan passava pel davant dels més joves. La vida era un joc que m’encantava jugar.

Des de Sant Joan ja em permetien anar a ballar. Els diumenges els esperava amb ànsia. Em pintava els llavis i m’empolvorava el rostre a casa de la Carme, perquè a la mare li semblava que encara era massa jove per a aquests retocs. La meva pell blanca, característica de les pèl-roges, era un martiri. La lluita per amagar les pigues de les galtes i de sobre el nas era una batalla inútil. La mare deia que m’afavorien perquè només en tenia unes quantes i ben repartides, però jo les odiava. Experimentava amb tots els productes casolans que asseguraven que les feien desaparèixer. Tot i que el mar m’encantava, mai no vaig anar a la platja a banyar-me. El sol seria sempre el meu enemic.

Aquell estiu vaig començar a aprendre a cosir. Esperava amb neguit que fossin les tres de la tarda, ja amb els plats rentats i la cuina endreçada, per sortir a correcuita cap a casa de la modista. El taller era a la planta baixa de La Riera. La llum entrava a la sala per una gran finestra protegida per una reixa que arribava fins a terra. Allí ens reuníem sis o set noies de la meva edat. La senyora Pilar tenia feina perquè dediquéssim més temps a la costura i menys a xiuxiuejar i riure, mentre intercanviàvem notícies amb uns protagonistes comuns, els homes.

Una tarda de primers de juliol, alguna de nosaltres va parar atenció en un jove que passejava amb parsimònia per la vorera del davant de la casa de la modista. Portava un llibre a la mà i aquest detall —cap de nosaltres no brillaria mai per les nostres qualitats intel·lectuals— ens va provocar tot un seguit de rialletes i comentaris. Les passejades es van repetir cada dia a la mateixa hora. L’home no m’havia semblat interessant, no encaixava amb les meves preferències sobre el tipus masculí, però la curiositat em va fer preguntar:

—Sabeu qui és, aquest tibat? 

—Àngela, que no el coneixes? —va preguntar estranyada la Maria de cal Negre.

—Doncs no —vaig respondre. No l’havia vist mai—. Per què l’hauria de conèixer?

—Com pots dir que no coneixes el Francesc Cartellà, de la fruiteria de la plaça de Santa Maria? —em va preguntar la de cal Negre amb la mirada interrogant en els seus gran ulls rodons.

—Quin Cartellà dius que és, aquest? —vaig preguntar.

—El gran. El germà d’en Josep. No el coneixes perquè des de jove està tancat al seminari. Estudia per capellà —van aclarir.

Jo no havia conegut mai cap seminarista que no anés vestit amb sotana. Aquell que es passejava davant nostre anava amb pantalons i americana i portava un barret de palla canotier a l’última moda. No podia veure-li bé la cara, però la resta no estava malament. Més alt que el germà petit i més ben format, es desplaçava amb el moviment elàstic de les persones acostumades a fer llargues caminades.

—Aquest és mig capellà? Doncs no ho sembla —vaig fer l’observació més per a mi que per a les meves companyes. Començava a intrigar-me el personatge—. Quants anys deu tenir?

—Vint-i–cinc o vint-i–sis. M’han dit que ha deixat el seminari i ha tornat a casa. Treballa al despatx de can Gasol —va informar darrere meu alguna de les meves companyes.

—És massa vell —vaig exclamar. L’interès d’uns segons abans havia desaparegut.

El diumenge següent eren les festes de les Santes. Havia estrenat sabates i vestit per anar a missa. A la tarda, per ballar n’estrenaria un altre de més atrevit, comprat a contracor de la mare i gràcies a la intervenció de la meva germana, que la va convèncer. Aquell vestit em feia sentir com una dona, no com la noieta que era unes setmanes abans. La roba de gasa rosada s’obria en suaus ondes a l’altura dels genolls quan giravoltava. L’efecte m’encantava. 

Algú m’estava mirant. La força d’aquella mirada em va fer girar fins a topar-me amb l’estudiant de capellà. Què hi feia, allí? Els estava permès, als seminaristes, anar al ball? No, és clar, aquest ja no era seminarista. La vigilància atenta i fixa d’aquell home diferent em va neguitejar tota la tarda, però després de ballar una peça rere l’altra sense parar em sentia feliç. Normalment, en acabar, un dels nois amb qui havia ballat m’acompanyava a casa. Mai dues vegades el mateix, perquè això s’interpretava com un senyal de compromís seriós, i jo no volia comprometre’m encara. Era massa jove. En el camí de casa vaig haver de treure’m les sabates perquè m’havien fet butllofes als talons. La mare ja m’havia dit, quan em vaig emprovar aquelles precioses sabates tornassolades, que havia de demanar un numero més gran. Però no en tenien cap més parell i, tot i que notava que em justejaven una mica, allò era un impediment menor. M’havia enamorat d’aquelles sabates a primera vista.

No vaig veure una altra solució que caminar descalça. No sense delit, el meu company m’havia de sostenir pel braç de tant en tant per evitar que m’entrebanqués. Era dijous i l’últim dia de la Festa Major, i l’endemà tornaríem a l’avorrida rutina de cada dia. El dijous era el dia de la setmana que La Riera acollia més gent. Tot el jovent de Mataró es trobava allà. Els nois, per la vorera de la banda esquerra, passejaven en grups de dos o més, amunt i avall. Les noies, per la vorera de la banda dreta, feien el recorregut a la inversa. D’aquesta manera hom s’assegurava de poder veure, saludar o sospirar per la persona que acaparava voluntats i in-teressos. Quan un d’aquests interessos semblava que podia ser correspost, els nois havien de prendre la iniciativa. La tàctica que el costum havia establert consistia que l’home havia de deixar la seva vorera per passar a la contrària i amb una salutació, una pregunta o qualsevol altra excusa, posar-se al costat de la noia que pretenia acompanyar. Les noies també utilitzàvem una estratègia semblant. Quan hi havia la possibilitat que el jove que interessava podia iniciar un apropament, la noia que ja pressentia que aquella tarda seria l’escollida passejava del bracet de les amigues i es posava a l’extrem més pròxim a la banda on circulaven els nois, per fer més curt i fàcil al noi el canvi de vorera. 

Aquell dijous havia estat en Felip de can Serra qui s’havia posat al meu costat en una maniobra ràpida, quasi des del moment en què vam enfilar el carrer. Les meves amigues ja havien previst que passaria això. Els dies de la Festa Major havia estat la persona amb qui més balls havia compromès i em sentia profundament impressionada per aquell noi que ara passejava amb mi. Durant l’hora següent va desaparèixer el món del meu voltant. Només estava pendent de la seva conversa, de les seves mirades, de la seva proximitat. Quan les campanes van anunciar dos quarts de vuit, vaig tocar de peus a terra altra vegada. Havia d’anar cap a casa. Se sopava a dos quarts de nou en punt.

—Ho sento, me n’he d’anar, si no el pare em muntarà un ciri i no em deixarà sortir un altre dia —vaig lamentar.

Les amigues van entendre que havien de fer-se fonedisses. Jo volia que en Felip no marxés. Com si hagués entès la invitació, ell es va fer el romancer per no acomiadar-se. La tarda havia caigut en arribar al portal de casa i el crepuscle sorgia darrere les muntanyes d’Argentona. No em decidia a entrar. Em vaig repenjar a la paret. Ell es va parar plantat al davant meu amb les mans a les butxaques. La conversa s’allargava i cap dels dos semblava tenir pressa per trencar aquella mena de fluid que s’havia establert entre nosaltres. De sobte, les seves mans estaven repenjades a la paret, una a cada cantó del meu cap. Els llavis tebis es van apropar als meus. El contacte em va deixar trasbalsada.

Era la primera vegada que un home em besava. 

Quan la mare va obrir la porta, jo només volia escapolir-me per pujar a la meva habitació i reviure el moment en què vaig sentir la suavitat i la pressió dels llavis d’en Felip sobre els meus. Encara tremolava, encara no havia recuperat el ritme de la respiració. Em semblava que portava escrit a la cara el que havia acabat de passar.

—Àngela, el pare t’espera a la sala —em va anunciar. No va afegir res més, però l’expressió seriosa em va alertar que alguna cosa passava fora del normal. Si el pare volia parlar amb mi, ¿no podria ser que hagués vist el que havia passat feia uns moments al portal de casa? Disposada a justificar-me, em vaig preparar per suportar l’allau de retrets del pare.

Hi havia algú més. Sonaven veus dins el menjador bo, que no utilitzàvem mai. Els assumptes de negocis els discutia al petit despatx que tenia l’accés des del rebedor. El fet que el pare rebés al menjador era símptoma que es tractava d’un esdeveniment especial. 

En obrir i traspassar la porta, em vaig trobar que la visita era en Francesc Cartellà i el seu pare. Sobre la taula hi havia una safata amb l’ampolla de licor i tres copes. Era el servei que la mare reservava per als grans esdeveniments. Em vaig quedar quieta després de tancar la porta, mirant-los d’un en un sense avançar.

—Àngela, entra i seu —va dir el pare amb veu estranyament cerimoniosa.

Vaig seure obedient en una de les cadires de respatller alta. Totes les cares estaven dirigides cap a mi. El senyor Cartellà tenia una expressió afable i el seu fill tampoc no demostrava cap indici d’incomoditat per estar allí assegut. Tal com havia notat últimament, els ulls una mica clucs em miraven amb fixació, com si volgués explorar el meu interior. Tanta observació m’arribava a molestar i em produïa una antipatia visceral vers aquell individu, ara assegut tan còmodament a casa meva.

—Estàvem parlant de tu —em va dir el pare. Em va agafar la mà.

—Ah sí?

No entenia per què aquells desconeguts estaven parlant de mi amb el meu pare.

—El senyor Francesc Cartellà ha vingut a demanar la teva mà per al seu fill —va anunciar. Ho va dir d’una tirada, sense deixar-me anar la mà que tenia entre les seves. 

La notícia em va deixar aclaparada i indignada al mateix temps. Una idea em va travessar la ment. El fill Cartellà sabia que era impensable que jo hagués acceptat de manera directa una proposició d’aquella naturalesa i havia ordit l’estratagema d’utilitzar els pares, sense el meu consentiment. Què es pensava, aquell estúpid? Que encara estàvem en el temps quan les dones no pintaven res a l’hora d’elegir marit? No acceptaria mai de casar-me per imposició. Estava tan furiosa, tan indignada, que vaig retirar amb brusquedat la mà que em sostenia el pare.

—Però jo no em vull casar! I menys amb aquest home —vaig cridar enfadada. L’exabrupte va fer obrir la boca del meu pare i del senyor Cartellà. El fill es va quedar com estava, sense moure ni un múscul.

—Àngela, fes el favor de comportar-te! —la veu del pare era la dels pitjors dies. Aquella que no admetia cap objecció.

—Però pare, és que no em vull comprometre. Jo... —vaig estar a punt de dir-li que estimava un altre home, però les paraules no van sortir. No estava segura que en Felip m’estimés, ni tampoc volia que aquelles persones sabessin res dels meus sentiments. 

El senyor Cartellà em mirava consternat. Potser no devia haver previst una negativa tan directa, o potser no devia estar acostumat a rèpliques tan contundents de les dones de la seva família, i menys si procedien d’una joveneta que feia poc temps que havia sortit de l’ou. La cara del meu pare havia canviat. Un rubor encès li pujava fins al naixement dels cabells.

—Àngela, fes el favor de callar i escoltar —el to de l’advertiment no admetia rèplica—. És un honor que un fill del senyor Cartellà s’hagi fixat en una noia amb unes males maneres com les teves.

No vaig tenir temps de contestar. Les llàgrimes cremaven per sortir, encara que jo les volia retenir. M’ofegava.

—Senyor Lladonosa, sisplau, no renyi l’Àngela. És natural que mostri sorpresa per la petició. Ella té dret d’estar molesta i li demano disculpes per l’atreviment —vaig sentir dir. Era la veu pausada i una mica ronca del fill Cartellà que va sonar per primera vegada, mentre els ulls castanys em transmetien un missatge que volia ser tranquil·litzador.

—Àngela —va continuar—, les meves intencions són serioses, però de cap manera et vull pressionar perquè m’acceptis contra la teva voluntat. Només et demano que em donis l’oportunitat que ens tractem.

Les paraules amables encara eren més esfereïdores. Jo anhelava una declaració romàntica a la llum de la lluna i sense espectadors. Volia escoltar-la d’un home que em mirés amb enamorament, que confessés el seu amor mentre m’abraçava amb un gest semblant al d’uns minuts abans al portal de casa. Aquella declaració pública era com una bufetada. Els polsos em bategaven com tambors dins el cap. Em sentia atrapada. 

—Pare, soc massa jove per casar-me —vaig poder exclamar. Esperava que aquest raonament tingués algun efecte positiu. El pare mai no m’havia negat res.

—Quan la teva mare es va casar amb mi tenia setze anys. I ja era una dona, com tu ho ets ara.

Em vaig mossegar el llavi. La presència dels dos homes i la mirada severa del pare m’impedien continuar protestant. Vaig fer un gest d’assentiment i vaig sortir del menjador amb tota la rapidesa que em permetia el que em restava de bones maneres. 

En sortir del menjador em vaig topar amb la mare i la meva germana que m’esperaven al rebedor. Segurament havien escoltat els meus crits de protesta perquè totes dues tenien el rostre alterat. 

—Àngela, nena, calma’t —la mare va estendre la mà cap a mi, però jo la vaig apartar per córrer a la meva habitació. Em vaig deixar caure sobre el llit de cara avall per sufocar els plors desesperats que em sacsejaven tant que creia que em trencarien per la meitat. En uns segons el meu món s’havia ensorrat.

Una mà em va acaronar els cabells i l’espatlla. La porta s’havia obert amb tanta cautela que no l’havia sentit.

—Àngela, sisplau, no ploris. Tot s’arreglarà. Ja ho veuràs —va consolar-me la veu compassiva i temperada de la meva germana.

—Camil·la —em vaig girar per abraçar-m’hi—. No vull casar-me amb aquest home. No l’estimo.

La meva germana no va dir res. M’acaronava tendrament mentre em sostenia entre els seus braços. Ella sí que s’havia casat per amor. Havia estat boja pel Guillem des del moment que el va conèixer quan va entrar a treballar a casa. Era un jove guapo i ben plantat. En pocs dies ella es va rendir al seu encant. Al pare li hauria agradat tenir per gendre un home amb més possibilitats, més ben situat i de bona família, però la Camil·la no va escoltar cap raonament. Ningú no entenia com podia haver perdut el seny per un baliga-balaga com en Guillem Ballester.

La seva determinació per lligar la seva vida a la d’aquell home va desarmar els meus pares, que van acabar acceptant el que era inevitable. D’això feia cinc anys i la Camil·la havia tornat a casa. Havia arribat amb la seva filla de pocs mesos i fugint del marit. Ella, que parlava poc i menys dels seus assumptes privats, va haver de reconèixer que el matrimoni havia resultat un desastre. Havia aguantat fins aquella nit en què, begut més del compte, havia arribat a amenaçar-la amb una escopeta de caça. 

La Camil·la va continuar fent tot allò que feia abans de casar-se, com si l’interval no hagués estat una realitat. En quedava l’evidència de la seva nena acceptada. En aparença, ella semblava haver recuperat l’equilibri emocional i estar bé. Però alguna vegada l’havia sorprès amb la vista posada en un punt infinit i una expressió de tristesa que em commovia.

—Àngela, no ploris, criatura, que tots volem el millor per a tu —deia mentre em passava la mà pels cabells. Però ni la veu suau de la meva germana em podia calmar.

—Com pots dir que voleu el millor per a mi quan em voleu casar amb un home que odio? Com ho pots dir tu, Camil·la, precisament tu? Com em pots dir això? —cridava jo entre plors desconsolats.

—Precisament perquè conec més de la vida que tu, germaneta. Puc veure que aquest noi és el que et farà feliç i et respectarà sempre.

—Jo el que vull és que m’estimin i estimar, Camil·la —insistia jo sense poder parar de plorar.

—La paraula estimar pot ser buida i no significar res, Àngela. Només és una il·lusió que passa aviat. Pensa que un matrimoni és per la vida i s’ha d’escollir amb cura qui en formarà part.

La meva germana prenia el seu fracàs com a punt de referència per entendre que amb l’amor no n’hi havia prou per segellar el futur amb una altra persona. Per ella, l’amor era una expectativa plena de paranys, un enlluernament fugisser. Aquell dia em vaig adonar que el que li havia passat a la meva germana continuava present com una ferida oberta en la consciència de la meva família. El seu propòsit i esforç anaven encaminats a evitar-me un destí similar.

L’ambient de casa va canviar en els dies que seguiren. Jo anava pels racons com una ànima en pena. L’endemà de la visita dels Cartellà vaig deixar d’anar a cosir. Em sentia sense ànims. La mare em mirava amb preocupació. El silenci pesava com una llosa sobre tots nosaltres quan ens reuníem a l’hora de dinar. Fins llavors jo era la que feia riure, portava notícies, feia plans i atabalava tothom. Veure’m apagada i desganada els feia infeliços, però jo insistia en aquesta actitud perquè en el fons esperava que el malson es dissoldria en el moment que el pare em digués que tot havia estat un error i que no hi pensés més, en el tema. La setmana avançava i tot continuava igual, tant el meu mal humor com el seu silenci.

El diumenge al matí s’havia d’anar a missa. En tota la setmana no havia sortit de casa. No vaig estar atenta a la celebració. Seguia mecànicament la cerimònia però tenia el cap en un altre lloc. La vista vagava per aquell meravellós recinte. Contemplava les enormes columnes que sostenien el sostre estelat. La llum entrava a través dels vidres emplomats com un calidoscopi que projectava taques de colors a terra. La veu monòtona del capellà recitava les fórmules de la consagració, el sacrifici de l’anyell de Déu. Per què tot el que m’envoltava aquells dies semblava que m’empenyia cap al sacrifici? Era injust. Jo no estava disposada a sacrificar la meva vida. No podia renunciar al desig de ser feliç, de sentir tot el que el meu cor anhelava, d’experimentar el que el meu cos desitjava. Volia viure. Només això. Viure i sentir-me viva.

En acabar la celebració, vaig esperar que la gent anés sortint. No tenia cap pressa per tornar a casa. Estava entretinguda plegant la mantellina sota el preciós pòrtic de l’església de Santa Maria quan vaig sentir una presència al meu costat.

—Bon dia, Àngela.

Vaig aixecar la vista, encara que ja li havia conegut la veu. Era en Francesc Cartellà. No era alt, però em passava mig cap. Jo era d’estatura normal per a una dona. No sabia quina actitud prendre, m’havia agafat desprevinguda.

—Hola, bon dia —vaig respondre. Era la primera vegada que el tenia tan a prop. No era lleig. Tenia unes faccions fines i agradables, un ulls de color mel i uns llavis ben dibuixats que en aquell moment iniciaven un somriure. Portava els cabells foscos pentinats cap enrere i el barret a la mà. El vestit era de bon tall i es veia nou. Segurament l’havia estrenat després de deixar la sotana. Aquell pensament em va fer somriure i ell va interpretar el meu gest com un senyal de pau.

—Em permets que t’acompanyi fins a casa teva? —el seu to era mesurat, extremadament amable. Aquella veu una mica ronca, que ja havia percebut el dia del desastre a casa, em va tornar a sorprendre. No em vaig atrevir a negar-li el permís.

El camí se’m va fer curt. La seva conversa lleugera, plena de comentaris enginyosos, em va fer riure i relaxar. Ja no em sentia enfadada. Més aviat sentia curiositat. Mai no havia tingut tractes amb homes com ell. Semblava que sabia de tot i que ho coneixia tot, però sense fer-ne ostentació, d’una manera que no em feia sentir una ignorant. M’escoltava amb atenció, com si de debò li interessés molt tot el que jo deia. La calidesa de la seva mirada contribuïa a fer-me sentir bé.

Aquell va ser l’inici de la nostra relació i, sense saber com, el compromís va quedar formalitzat. Els de casa resplendien de satisfacció. La presentació a la seva família tampoc no va representar cap conflicte. Em van acollir amb aquell tarannà afable que semblava una expressió natural en ells. 

La casa era a la mateixa cantonada de la plaça del mercat i feia cantonada amb al carrer que baixava cap a Santa Maria. Era una construcció de dos pisos. A la planta baixa, de cara al carrer, hi havia la botiga, i darrere, el menjador i la cuina. Als pisos hi havia distribuïdes les habitacions. 

La primera vegada que vaig dinar amb la família Cartellà com a promesa oficial d’en Francesc em vaig haver d’enfrontar amb els primers esculls: les vicissituds de la vida del senyor Cartellà i l’observació minuciosa per part de les dones de la família.

CAPÍTOL 2

A principis de desembre ens vam casar. El viatge de nuvis va ser a París, un regal dels meus sogres. Jo vivia en un somni. L’hotel era magnífic, vora el Sena. A la Pétite Comédie vam assistir a un concert de Pau Casals que actuava a París. Una nit vam anar al Moulin Rouge. Només tenia divuit anys i em sentia com una senyora important cada vegada que el porter de l’hotel em saludava amb deferència i m’obria la porta perquè passés. De tant en tant em mirava les mans. A la dreta portava l’anell de promesa. A l’esquerra, al dit anular, el brillant anell d’or que confirmava que era una dona casada.

El meu marit va esdevenir un acompanyant magnífic. Coneixia París d’un viatge que havia fet amb el seu pare. Deixar-me guiar per aquella meravellosa i gelada ciutat al mes de desembre va ser una experiència inoblidable. No sentia el fred. Bullia d’emoció. Durant el dia, agafada del seu braç, m’abrigava amb un abric de caixmir amb coll i punys de pell que m’havia regalat el meu pare. A la nit m’escalfaven els seus braços. Em sentia tractada com un objecte preciós. El meu marit era l’home més considerat, complaent i enamorat que una dona podia esperar.

Vam estrenar casa al carrer de Sant Pere, comprada pels meus pares i moblada pels meus sogres. El que més m’agradava d’aquella casa era el petit jardí del darrere. A ran de les tres parets s’havia reservat un espai amb terra que les vorejava. La mare s’havia encarregat de fer-hi plantar rosers. Com que era hivern i els rosers no floririen fins a la primavera, havia instal·lat al voltant quatre majòliques amb unes impressionants marqueses que lluïen les grans fulles d’un verd intens. A l’espai del centre s’havia reservat un lloc per a una magnòlia. 

Quan va arribar la primavera em vaig quedar embarassada. Portar la casa em semblava una tasca impossible de dur a terme. Sempre em sentia cansada i endormiscada. En Francesc arribava de treballar i moltes vegades no hi havia el dinar fet. Mai no es queixava i, quan jo intentava disculpar-me, m’acaronava i em besava. Llavors desapareixia el sentiment de culpabilitat. Ell tenia cura de tot.

Als matins sentia que em podia morir. Els vòmits eren el pitjor. L’embaràs em feia sentir malament, però a més jo observava amb horror com el cos se m’anava deformant a causa de la criatura que creixia al meu ventre. Només la felicitat que traspuava el meu marit em calmava el neguit. El seu tracte encara era més amorós, si això era possible. Jo em repenjava en aquest sentiment per convertir-me en una egoista, insatisfeta i malhumorada dona embarassada. Però ell no semblava pas advertir aquells canvis i reia quan em queixava que semblava una vaca.

—A mi em sembles preciosa. 

El part va ser fàcil. En poques hores va venir al món el meu fill. Una criatura preciosa i pacífica. No em cansava de contemplar-lo. En Francesc va plorar quan el va tenir als braços. No el veuria plorar mai més. Ni quan es va morir la nena.

Des d’aquell dia les coses van canviar. La mirada sagaç de la meva mare va copsar que la casa de la seva filla no rutllava. No em va fer cap retret, però a partir d’aleshores em va organitzar les responsabilitats. Cada matí la meva germana i la nena apareixien per donar-me un cop de mà. La meva germana no era una dona fàcil a l’hora de disculpar les meves mancances, així que a poc a poc vaig aprendre que el millor era que no se m’amunteguessin les tasques diàries, perquè llavors esdevenien impossibles. Ella em va dissenyar un programa d’activitats com si fos un militar d’instrucció. El cert és que va funcionar. En poques setmanes l’esforç de tenir les coses a punt va anar disminuint i en un parell de mesos ja no la vaig necessitar. Tot i això, rebia amb plaer les seves visites i les de la meva neboda. Ella s’havia convertit en la guardiana més efectiva que hauria pogut desitjar per al meu fill. 

—Àngela, ets feliç?

Esperava i temia aquella pregunta que tantes vegades m’havia fet jo mateixa. Era veritablement feliç? Quina era la mesura de la felicitat? Si la felicitat consistia a tenir un marit complaent, afectuós, enamorat i discretament exigent en el compliment de les meves obligacions sexuals, podia respondre que era feliç. No coneixia una altra cosa. Hauria pogut afegir-hi que molt de tant en tant, una sensació estranya, com la de patir una mancança desconeguda, m’agafava desprevinguda i em causava una mena de tristesa que no comprenia.

—En Francesc és una persona estupenda, i m’estima molt, Camil·la.

Però aquesta era una resposta esbiaixada. Ell estava enamorat de mi, però n’estava jo, d’ell? Segurament que sí. No es mereixia un altre sentiment. El problema, si és que n’hi havia algun, era jo, una persona mimada i de naturalesa insatisfeta. Un defecte que havia de posar interès a fer desaparèixer.

A mesura que la vida quotidiana s’anava organitzant amb petites tasques que es repetien marcant pautes —que deixaven de banda els alts i baixos que tant temia que es produïssin en el meu interior—, vaig descobrir que m’agradava cuinar. Cada dia experimentava noves receptes. Quan visitava la meva mare, que era una cuinera excepcional, li demanava que m’ensenyés nous plats i ella es mostrava complaguda per aquest interès, senyal que tot anava bé, que per fi havia trobat l’equilibri i el gust per la vida de família.

El meu sogre es va convertir en un visitant habitual. Venia cada tarda per portar-nos la fruita i la verdura. Em costava dir-li «pare» i cercava mil subterfugis per no haver d’anomenar-lo així. La solució va venir amb el naixement del meu fill. Llavors ja no vaig tenir cap més problema. Era l’avi. S’assemblava molt al meu marit amb el caràcter amable i afectuós. Em tractava amb deferència i em constava que tot el que jo feia li semblava bé. Admirava les meves habilitats a la cuina. 

—Filla, quin bon aspecte que té, aquest rostit. Ningú no el fa tan bo com tu. 

Era hipertens i la dona i la filla li tenien el menjar controlat. Jo li guardava porcions del que havia cuinat perquè s’ho emportés a casa. No tenia intenció d’esbrinar si s’ho menjava amb el consentiment de la dona o d’amagat. Per què no podia tenir aquella petita satisfacció? Jo no pensava en la seva salut sinó en la seva complaença. 

Feia pocs mesos que el meu cunyat s’havia decidit a tenir promesa formal. Ella i jo no simpatitzàvem gaire, perquè jo la trobava presumptuosa. Cada vegada que coincidíem no deixava de fer notar que venia de bona família, suposo que per recordar-me l’origen humil dels meus pares. Jo em sentia orgullosa del que havien aconseguit i sabia que a casa d’ella —tot i venir d’una bona família— en l’actualitat anaven de capa caiguda i tenien dificultats per mantenir les aparences. Possiblement veien el casament amb el petit dels Cartellà com una sortida per a aquella filla ambiciosa. Confiaven que tot aniria a parar al fill petit, que havia estat al costat del pare mentre el fill gran era al seminari. El meu marit no va voler prendre-li cap dret al germà i, quan va decidir que la seva vocació religiosa dequeia, va buscar feina fora de casa.

El que no sospitaven aquells voltors era que el meu cunyat no estava capacitat per portar negocis. Quan va morir el meu sogre, de seguida es va veure que els guanys que tan durament defensava tota la família Cartellà, mancada de l’experiència i bon criteri del pare no eren suficients per mantenir el ritme de vida que la dona del meu cunyat s’havia creat. Però això va passar després de la guerra, quan jo encetava una nova etapa de la meva vida que m’abocaria a la felicitat i al desastre.

Abans encara havíem de passar per etapes molt doloroses.

Quan el meu fill Josep va fer un any, jo tornava a estar embarassada. Aquesta vegada tot va anar diferent. No vaig tenir mareigs ni vòmits, però el part va ser llarg, complicat i dolorós. Al final em vaig veure compensada amb una nena menuda i perfecta. Tot just tenia vint-i-un anys i ja tenia dos fills.

D’aquesta etapa en recordo poques coses perquè el que va venir després ho ha esborrat tot. El nen era moreno com el seu pare i la nena era rossa com jo, i riallera i afectuosa. Vaig abocar-hi tota la passió que el meu cor podia sentir. Les relacions intimes amb el meu marit es van anar espaiant. Jo havia d’atendre la nena, aixecar-me si plorava, bressolar-la per adormir-la, banyar-la i canviar-la. Aquests petits menesters els havíem compartit quan va néixer el nen, però amb la nena era diferent. Jo li havia de fer tot. Havia desenvolupat un salvatge sentiment de possessió. Un dia en Francesc em va fer una proposta inesperada.

—Podríem deixar els nens amb els teus pares o amb els meus, i marxar un cap de setmana a Barcelona, ara que venen les festes de la Mercè. Crec que et convé distreure’t.

Sempre m’havia agradat Barcelona, veure els aparadors del Passeig de Gràcia, passejar per la Rambla, berenar a Canaletes. Com podia deixar la meva filla a casa d’uns altres? De moment la idea em va espantar. En Francesc, amb molta paciència, em va fer veure que els avis estarien encantats de tenir la nena, i tant podia estar amb la seva mare i germana com amb la meva mare i germana. Al final em va convèncer i va allunyar els negres presagis que voltaven pel meu cap com un mal averany. Vaig preferir que fos la Camil·la l’encarregada de tenir cura de la nena.

—Àngela, de debò que necessites sortir i gaudir una mica. T’anirà bé allunyar-te de casa i dels nens. Dedica uns dies al teu marit —em va aconsellar la meva germana. També havia notat aquella tendència possessiva i exagerada que manifestava pels meus fills. 

Els dies següents em vaig sentir plena d’energia. En Francesc també estava content perquè havia aconseguit veure’m animada. La modista em va arranjar un parell de vestits i els va modernitzar. A Barcelona em podia comprar roba i sabates noves. Em vaig acomiadar de la nena amb recança. Era tan petita! Hom va coincidir a treure’m del cap els dubtes.

Vam arribar a Barcelona dissabte al migdia i ens vam allotjar en un hotel de la Rambla de Canaletes. A la tarda ens vam dedicar a passejar. Per a la nit, teníem entrades per veure una revista en un teatre del Paral·lel. Per primera vegada en molts mesos, aquella nit vam tenir unes relacions conjugals satisfactòries. Potser encara era possible recuperar la màgia dels primers mesos de matrimoni.

Tots els temors que havia teixit fruit de la meva hipocondria van quedar desmuntats quan vam tornar a casa. Tot estava bé, no hi havia cap novetat. La nena estava perfecta. Però al cap de dues setmanes es va posar malalta. Les convulsions sacsejaven sense pietat el petit cos enfebrat. Quan va venir el metge ja no hi havia esperances. El diagnòstic no oferia dubtes: meningitis tuberculosa. 

Els dies que seguiren a la seva mort els vaig passar submergida en un sopor causat pels analgèsics. En Francesc no va deixar anar ni una llàgrima. No es va separar del meu costat mentre jo delirava. La vida em pesava.

Al cap de pocs dies, concretament el 6 d’octubre, tot Catalunya va quedar trasbalsada pel nou esdeveniment. El president Companys des del balcó de la Generalitat proclamava la República Federal. La política es vivia amb intensitat a casa dels meus pares. Fins i tot el meu germà petit, que acabava de fer 17 anys, es declarava a favor d’ERC amb disgust del meu pare, que era partidari aferrissat de la Lliga. Tota la família del meu marit eren monàrquics carlins. Suposo que algun lligam hi havia d’haver amb el fet que ell hagués passat temporades en una mena de col·legi-seminari a Morella, lloc on el general Cabrera va establir el seu comandament durant les guerres carlines.

CAPÍTOL 3

Quan va esclatar la guerra civil, abans de complir-se el segon aniversari de la mort de la nena, la nostra vida havia tornat a la rutina, però el caràcter del meu marit havia sofert una transformació. Estava acostumada a la seguretat i serenitat amb què afrontava els problemes. Veure trontollar la seva fortalesa em deixava desvalguda. Aquells foren uns mesos molt difícils. Potser la guerra, que tant dolor i rebuig va causar a tothom, a nosaltres ens va salvar de la catàstrofe. 

El 18 de juliol de 1936 ens va sorprendre estiuejant a Santa Rita, una propietat d’un amic del meu pare. Havia fet diners a Amèrica, però hi havia tornat, cansat de la vida improductiva que duia a Mataró. Era la seva versió. Altres versions sostenien que allà hi havia deixat algun lligam afectiu. Les males llengües feien córrer que tenia fills amb una dona negra. En tot cas, tenir la possibilitat d’habitar els mesos de calor en aquell edifici construït sobre un turó des d’on es podia veure el mar, i on la calor no era ni la meitat de xafogosa que la que feia al carrer de Sant Pere, era un plaer. A més, érem allà per un altre motiu. El meu fill havia passat un hivern de refredats i el metge ens havia aconsellat allunyar-lo del mar cercant un lloc més sec.

La casa estava protegida per un estatus especial, com una propietat estrangera. Malgrat això, vam tenir la visita dels mi-licians per efectuar un registre. Una tarda, quan el sol ja s’havia amagat, trucaren a la porta amb cops acompanyats de veus que cridaven enfurismades i insistien que obríssim de seguida. Era la primera vegada que es presentaven a Santa Rita homes armats. 

La visita inesperada estava acabant amb un tastet del bon anís que romania al celler de la torre, quan un d’ells, que havia treballat a casa dels meus pares, em va agafar pel braç.

—Noia, cada vegada estàs més maca —em va dir.

No sé què li va passar pel cap al meu fill. Quan sortien i ja estaven al portal de la casa, es va encarar amb aquell homenot blasmant-li:

—La propera vegada que vinguis t’esperaré amb una escopeta!

Al cap de pocs dies es presentà una altra visita quan a casa només hi érem les dones i els nens. Sense cap explicació es dedicaren a escorcollar la casa. Un cop superada la sorpresa, em vaig encarar amb el jove que semblava el responsable, preguntant-li què era el que buscaven amb tant d’afany. La resposta fou contundent.

 —Volem l’escopeta que teniu amagada.

—No tenim cap arma a la casa —vaig contestar consternada.

—Ja ho crec que sí! Amb ella el vostre fill va amenaçar un company.

—El meu fill té set anys, senyor.

Tot seguit vaig fer venir en Josep.

—Josep, on és l’escopeta amb què aquest senyor diu que els vas amenaçar?

Em va mirar molt seriós i va fer mitja volta molt decidit. Davant la sorpresa de tothom, de dins de l’armari de l’habitació que compartia amb la meva neboda va treure l’escopeta de fusta que li havien portat els Reis l’any anterior a casa dels avis.

L’esclat de la rialla alleugerida de la meva germana va contagiar tots els presents i l’incident no va tenir més conseqüències. 

No ens van molestar més, ni quan el meu germà va fugir després de l’assassinat del rector de la parròquia. El van anar a buscar perquè fes el trasllat del cos en un carro, des del cementiri on l’havien trobat fins al dipòsit. El meu pare ja era mort per aquelles dates. El meu sogre només va trigar unes setmanes a seguir-lo a causa d’una embòlia. 

La mare va sospitar que algú es podria posar nerviós i voler tapar el que el meu germà havia vist, així que es va encarregar que un guia li fes passar la frontera aquella mateixa nit. La mare va mostrar el seu estoïcisme davant tantes pèrdues. Massa cops per poder-los suportar, o suficients com per narcotitzar l’efecte del que hauria estat un de sol. El seu caràcter semblava forjat a la farga dels herois de les grans tragèdies gregues. Va continuar al front del negoci de casa, malgrat els revessos, només amb l’ajut del fidel i vell Jacint, el mosso que havia estat al seu costat des dels primers temps. La resta d’homes havien estat mobilitzats o es dedicaven a fer el fatxenda vestits amb una granota blava i amb un fusell penjat a l’espatlla. Potser ella sospitava que algun d’ells havia tingut alguna cosa a veure amb la mort del rector, i temia que el meu germà pogués tenir el mateix destí.

La guerra seguia el seu curs. Érem a finals del mes d’agost de 1938 i la batalla de l’Ebre semblava definitivament perduda per l’exèrcit republicà. Hom albirava que la guerra podia acabar aviat. Nosaltres continuàvem tots aplegats a la casa que ens servia de refugi. Un vespre, quan en Francesc va arribar de treballar, em va fer pujar a la planta on hi havia el nostre dormitori. Va tancar la porta. Jo ja m’esperava una altra mala notícia. Tremolava. Qui seria ara? El meu germà?

—Àngela, he de dir-te una cosa que no l’ha de saber ningú més.

Estava asseguda sobre el llit perquè temia que les cames no em poguessin sostenir. Últimament havia escoltat massa notícies dolentes.

—Què passa, han mort algun conegut?

Ni gosava pronunciar el nom del meu germà.

—No, dona, no. No han matat ni ha mort ningú. Es tracta d’una altra cosa. Aquesta tarda la teva mare m’ha enviat a dir per en Jacint que volia parlar amb mi.

—Ah sí? I què vol, la mare? Està bé? Ai, Déu meu!, hauria de tancar la casa i venir aquí amb nosaltres. Ella sola en aquella casa tan gran i en Pau desaparegut. No sé com ho pot suportar. Sembla que la mare em vulgui fer patir a consciència —vaig dir entre sanglots.

—Que no, dona, que no. Deixa la teva mare que faci el que li sembli millor. Ningú no la traurà de casa seva. No es tracta pas d’això, Àngela. Em volia veure per fer-me saber que tenia un noi ferit amagat a casa.

Em vaig quedar bocabadada.

—Però, què dius? Que ha perdut l’enteniment, la mare? La podrien ficar a la presó si algú la denunciés, o fer-li una cosa pitjor. Ai, Déu meu! Qui és aquest home? De què el coneix?

El meu marit era la imatge de la calma davant el meu astorament.

—És el fill d’un amic de Barcelona, del senyor Carné—el senyor Carné era un diputat que havia estat molt amic del meu pare i al qual devíem alguns favors—. El van ferir a la batalla de l’Ebre i, com que sembla que la guerra no trigarà gaire a acabar-se, l’han amagat per evitar que es reincorpori a la seva unitat.

No podia creure el que sentia. La mare aixoplugant un desertor i posant-nos en perill a tots nosaltres!

—Demà mateix baixaré a Mataró i l’obligaré a fer fora aquest home. No ho puc consentir —vaig cridar. Passejava per la cambra amb els punys tancats—. Crec que tinc tot el dret a fer-ho. La Camil·la i jo mirarem d’impedir-li aquesta bogeria —vaig proclamar. 

La Camil·la i la nena estaven passant uns dies amb nosaltres. Amb l’excusa que hi havia poca feina i que per a la nena ser a Santa Rita era beneficiós, la mare va convèncer-la perquè de moment no tornessin a casa. La mare era prou llesta com per haver ordit tota aquella trama i poder tenir les mans lliures per aixoplugar aquell maleït noi.

—Tu no faràs res i tindràs la boca tancada. Això no és un joc, Àngela —em va advertir amb fermesa. Les paraules d’en Francesc van sonar com una tralla i em van deixar amb la paraula a la boca. Per primera vegada el seu to no era afectuós ni tranquil.

No vaig conèixer el refugiat fins passats un parell de setmanes. En tenia unes notícies que m’esgarrifaven. Es passejava per Mataró com si no hi hagués guerra. Amb el braç esquerre embenat, lluïa les ferides de guerra com un salconduit que l’allunyava del front, mentre freqüentava els llocs on certs aspectes de la vida social continuaven sense interrupció. Les sessions de ball no havien faltat cap diumenge en tot el temps de guerra.

Portava roba del meu germà, que era tan alt com ell, fins que algú li va fer arribar la seva. Sortia i freqüentava els llocs on es trobava el jovent. Jo havia coincidit amb l’Isidre dues o tres vegades a casa de la meva mare, quan havia anat a veure-la i a comprovar que estava bé. I també estava disposada a intervenir-hi si calgués, tot i les recomanacions del meu marit. Cada vegada que coincidia amb ell, m’enfurismava pensar que posava en perill la vida d’ella i potser la nostra. També em treia de polleguera la seva actitud. Era un fatxenda, presumit i insuportable. Tractava la mare amb una mena de confiança que a mi no em semblava correcta. Quan li vaig fer notar, ella es va posar a riure.

—Deixa, Àngela. No em fa res que em tracti amb confiança. L’Isidre és un noi molt simpàtic i em fa riure molt, i Déu sap que em fa falta una mica d’alegria i que s’emporti tots els mals averanys d’aquesta casa.

Jo amb prou feines el saludava quan ens trobàvem. Les poques vegades que vam coincidir a casa, el vaig trobar assegut en una de les cadires de la taula de la cuina enraonant tranquil·lament mentre ella cuinava. Sens dubte hi havia un gran corrent de cordialitat entre tots dos i a mi, no sé per què, aquest fet encara m’enfurismava més. Ell segurament havia advertit la poca simpatia que li tenia. Quan apareixia jo, callava i m’observava a través del fum del cigarret que invariablement tenia suspès dels llavis, quan no se li cremava entre els dits.

—Aquest Isidre és un barrut —vaig comentar a la meva germana.

—És un noi molt agradable i molt educat. No sé per què li tens tanta mania.

—No li tinc mania —vaig negar. Ningú de casa entenia el que per mi era ben clar. Ja no em quedaven arguments. Els havia exposat tots, i quan els enumerava un per un, em responien que em prenia el tema massa a la valenta o que era una exagerada. Tot i així no vaig poder callar el que pensava sobre un altre afer que implicava l’Isidre i de retruc la nostra família.

—Vosaltres sembleu tots enlluernats per aquest poca-solta. Només ens cal que ara hàgim de consentir que se celebri a casa nostra aquest casament estrambòtic —vaig advertir. No vaig po-der evitar la rialla—. De totes maneres, penso que si es casa amb la Isabel Novau trobarà el motlle de la sabata.

L’Isidre s’havia sentit atret de manera fulminant per la Isabel Novau, una noia d’uns vint-i-cinc anys, rossa, amb una cara preciosa, que se sabia admirada. Se la veia sempre envoltada de més d’un borinot, vestits de paisà o d’uniforme. Al cap de poques setmanes li va demanar que es casés amb ell, i ella li respongué afirmativament. L’Isidre li havia explicat en secret qui era i el que feia a Mataró.

Jo em malfiava d’aquell enamorament correspost tan de pressa, en unes circumstàncies tan poc adients, en un moment que semblava que la guerra no s’allargaria gaire, per una noia que no era cap joveneta i que, pel que en deien les males llengües, coneixia molt de la vida.

—Mira, Francesc, jo crec que l’encant de l’Isidre és indiscutible, però em sembla que a aquesta noia, el que li interessa és la seva situació econòmica. Al cap i a la fi sembla que Franco guanyarà la guerra i que la seva família recuperarà totes les propietats i ella es convertirà en una senyora rica. 

—Això no és cosa nostra, Àngela. L’Isidre no és un noiet innocent. Té més edat que ella i, per tant, no crec que acceptés cap dels nostres consells —em va mirar amb atenció—. I a tu, què més se te’n dona amb qui es casa? 

No li vaig respondre. Era evident que no m’entenien.

Una condició que va fixar la Isabel per a la celebració de l’enllaç va ser que fos un matrimoni religiós, deixant el registre civil per a més endavant. Aquesta imposició, tan extravagant en aquells temps, segons ella tenia una raó. El pare de la Isabel era un vell militant àcrata i com a bon llibertari no creia en l’Estat ni en les institucions.

Després de conèixer les condicions de la Isabel, em vaig convèncer que no havia anat errada. El comentari càustic d’en Francesc va coincidir per primera vegada amb les meves suposicions:

—Vaja, aquesta sí que és bona! És que l’Església no és una institució?

També li vaig comentar a la meva germana, que era una mica bleda i sempre pensava bé de tothom.

—Camil·la, aquesta Isabel, tot i el que diu el seu pare predicant coses fastigoses com que tots hauríem d’anar nus, és més espavilada del que sembla. I si convé, la veurem a missa cada diumenge amb una mantellina fins als peus.

La meva germana intentava ser mes benvolent que jo.

—També és possible que tingui por del seu pare o d’algú amb mala fe i per això ha demanat aquesta mena de casament, perquè si es casés pel jutjat tothom sabria qui era el nuvi. Si es donés el cas que algú amb males intencions es dediqués a investigar, això podria ser perillós per a l’Isidre.

—Mira, Camil·la, estic segura que la Isabel vol lligar l’Isidre perquè és un tabalot i es podria oblidar d’ella quan tornés a casa seva, per molt que ara demostri tant d’interès —vaig insistir. Continuava defensant la meva opinió, convençuda que aquesta era, si més no, l’autèntica veritat—. Segurament a la família de l’Isidre no els agradaria que ell es volgués casar amb una noia que té un pare amb idees tan estranyes com les que té el seu. 

La cerimònia es va celebrar a Santa Rita. Calia un testimoni de confiança i el pare Anselm, refugiat en una casa de pagès propera a la torre, va designar el meu fill com a testimoni, perquè per aquelles dates el meu marit havia decidit no obeir la crida de la seva lleva per incorporar-se a l’exèrcit i s’havia amagat en un lloc d’Argentona que no sabia ningú.

—Quants anys tens, Josep? Ja has fet la primera Comunió? 

El nen se’l va mirar amb els ulls molt oberts.

—Vuit anys, pare Anselm, i vaig fer la Comunió l’any passat.

—Molt bé, doncs ja pots fer de testimoni. 

CAPÍTOL 4

El Nadal de 1938 ja havia passat. Les notícies no eren tran-quil·litzadores i de vegades resultaven força contradictòries. La meva sogra i la meva cunyada s’havien unit a la ja nombrosa família que vivíem a Santa Rita. Feia pocs dies que, des de les finestres de la casa que donaven al sud, vèiem les bombes caient sobre Barcelona. Els reflectors foradaven el cel en una dansa diabòlica. Les notícies informaven que Tarragona havia caigut en poder dels feixistes i que s’esperava una ofensiva sobre Barcelona.

En fer-se fosc el dia 25 de gener, hom es disposà a escoltar d’amagat la ràdio dels rebels que emetia notícies sobre la campanya de Catalunya. Un crit va sortir dels meus llavis. L’exèrcit de Franco havia passat el riu Llobregat.

El 26, Barcelona havia caigut en les seves mans. El 28 de gener, que amenaçava amb un aire gèlid, la meva cunyada i jo ens llevàrem a primera hora del matí i enfilàrem la carretera d’Argentona que ens conduiria al lloc on eren amagats el meu marit i el seu amic, el senyor Ribes. Tan contentes caminàvem que sense adonar-nos-en ens vam trobar enmig del camí solitari i encara fosc. Per distreure’ns d’un neguit que cada vegada ens colpia més, ens vam posar a cantar. En arribar prop d’Argentona era ja dia clar i vam trobar un pagès que venia en direcció contrària.

—Noies, on aneu?

—Que no ho sap? La guerra ja s’ha acabat i anem a buscar el meu marit perquè torni a casa.

—Potser sí que s’ha acabat, però el bosc està ple de gent que fuig i de soldats armats. Crec que és perillós que dues dones soles vagin per aquests indrets.

La confiança que sentíem es va esquarterar de seguida en comprovar que el pagès tenia raó. A mesura que anàvem caminant ens trobàvem dones carregades amb criatures i amb els pocs estris que posseïen, homes vells i soldats a peu i en carro que anunciaven un dels èxodes més patètics de la història del nostre país. Tots fugien en direcció a la frontera. El pànic posava en marxa aquella multitud esporuguida que volia passar a França junt amb un exèrcit derrotat. Tots tenien l’aspecte de patir un cansament infinit. El sentit comú ens va aconsellar desfer el camí i tornar en silenci cap a casa.

La guerra per fi va acabar. El 21 de febrer una desfilada militar a Barcelona anunciava el final de la guerra i l’inici d’una pau difícil.

Vam tornar a la casa del carrer de Sant Pere. Semblava haver-se encongit en els tres anys que no l’havia vista. El meu fill se la mirava amb estranyesa. El jardí havia sofert una gran transformació. En el deliciós espai que el circumdava, només hi creixien les herbes. Els rosers havien desaparegut. A les quatre cantonades encara hi havia les grans majòliques, però a dins no hi havia res. Les marqueses s’havien mort per manca d’atenció i la magnòlia semblava pansida.

Un dia el meu germà va tornar a casa. Es passava les hores explicant-nos les coses que havia viscut en els anys que havia estat amb l’exèrcit de Franco. Se sentia molt important encara que només tenia el grau de caporal furrier i conduïa un camió d’avituallament. Com que el meu marit no havia participat en la guerra i per afegitó s’havia amagat per no anar-hi, semblava que posava més èmfasi en el relat de les seves experiències. Tant el va canviar la guerra que no va voler fer-se càrrec del negoci del pare. Tenia el cap ple d’idees noves. Els estables es van convertir en magatzems d’una empresa de la construcció.

A poc a poc la vida es normalitzava. La mare Cartellà i la meva cunyada restabliren el contacte amb llurs proveïdors. La parada de fruita es va obrir encara que amb poques varietats a causa de la manca de productes del camp. Les cartilles de racionament ens posaren davant de l’evidència que la postguerra seria molt dura. Calia esperar noves collites en aquells temps, només l’estraperlo donava la possibilitat de comprar articles de primera necessitat, però a uns preus prohibitius. 

Tornar a la normalitat no va ser tan fàcil com ens pensàvem. En Francesc havia treballat a can Gasol durant tota la guerra i, quan es va acabar, la feina també se li va acabar per problemes de subministrament de matèries primeres. Ja començàvem a estar preocupats, perquè vèiem passar els mesos sense que hi hagués manera de trobar feina.

Es pot dir que la família ens mantenia i en Francesc no va tenir més remei que utilitzar les influències dels seus amics de l’Escola Pia. No havia trencat mai els vincles que l’hi unien. Formava part d’una germandat amb un compromís implícit entre tots els membres, sobretot companys dels anys de seminari: havien d’ajudar-se mútuament en cas de necessitat, fos quin fos el camí que cadascú hagués seguit. 

L’oferta de treball va venir per aquest conducte. Al monestir de Montserrat es necessitava un comptable. Amb l’ocupació hi anava casa i un bon sou. El meu fill tindria plaça entre els escolans per estudiar i si passava la prova de la veu, tindria la possibilitat de cantar a l’escolania. 

A mi em va caure el món a sobre quan en Francesc em va explicar les condicions de la feina, mentre que a ell li va entusiasmar l’oferta. Estava espantada. Em veia presonera de la muntanya, lluny de la família i de la vida social.

—De debò que acceptaràs aquesta oferta de treball, Francesc? —li vaig preguntar. Tot el meu cos rebutjava la idea. Una veu interior m’advertia que aquesta feina era el que ell desitjava per posar punt final a la cerca d’un equilibri entre les dues opcions de vida que mig li partien el cor. Ell esperava que jo ho entengués.

—Àngela, la proposta és fantàstica. La podríem acceptar per uns anys; mentrestant, estalviarem, perquè allà no tindríem despeses. Quan el noi acabi el batxillerat podrem tornar a Mataró.

—Com pots pensar que serà bo per a nosaltres viure en aquell lloc tan solitari? Tu tindràs els teu amics, els capellans, però jo, què faré mentrestant?

—Podries oferir-te per ajudar a l’església. Contínuament hi ha actes importants a Montserrat. Els dies de festa hi va molta gent i la família podrà passar el temps que vulgui amb nosaltres.

—Et refereixes a la meva família o a la teva? Perquè la meva no tindrà temps per venir. Mai no podran venir. Això ho pots tenir per ben segur, i a la teva li passarà el mateix. Quan podran tancar la parada que els dona de menjar? —li vaig argumentar. La meva lògica el desesperava. Em mirava fixament, i en aquells moments no sé si desitjava que jo no hagués fet presència en la seva vida. 

Vam estar uns dies que ens costava portar una conversa amb normalitat. He de reconèixer que era jo la que em mantenia tibada i distant, perquè sabia que ell havia de donar una resposta. Jo temia la seva decisió. No se m’havia acudit negar-me a seguir-lo a aquella muntanya inhòspita. Malgrat això, el meu ésser es rebel·lava contra aquell destí d’exili forçat.

En Francesc es mostrava afectuós i atent com sempre. Una nit el vaig sorprendre mirant-me mentre em desvestia. No vaig poder desxifrar aquella mirada i en el futur em passaria el mateix moltes vegades. Era com si ell sabés coses de mi que jo ignorava. M’havia donat a entendre que se sentia lligat a mi per un vincle més fort que la seva pròpia voluntat.

El diumenge següent, quan ja érem al carrer després d’oir missa, em va agafar pel braç fent una pressió amb la mà totalment innecessària. Vaig tombar la cara per mirar-lo. No entenia per què m’estava clavant els dits al braç. 

—Està bé, Àngela. He renunciat al lloc de treball a Montserrat —va dir.

No vaig advertir cap signe d’irritació en la seva veu. Potser les paraules les va pronunciar amb un to més baix i profund del seu habitual.

No vam tornar a parlar del tema. Hi havia moments que em sentia penedida de la meva actitud. Si la meva mare hagués sabut com em vaig negar que en Francesc acceptés aquella feina, crec que m’hauria clavat una bufetada. Ella continuava estant convençuda que jo tenia el cap ple de pardals i la meva germana hauria pronunciat un sermó sobre les obligacions que jo tenia amb un marit tan bo com el meu. Les dones Cartellà m’haurien anatematitzat. 

CAPÍTOL 5

El nostre present es va anar tornant negre, i encara vam tenir sort de rebre cada dia l’ajut en espècie que ens feien arribar les dones de can Cartellà. Jo em negava a sentir remordiments per haver impulsat en Francesc a renunciar a l’oferta de treball de Montserrat. Avançava la tardor i la nostra situació no millorava gens. Tothom estava preocupat per la marxa de la guerra a Europa. El mes d’octubre fou ple de notícies. El president de la Generalitat Lluís Companys va ser afusellat a Montjuïc, lliurat a la policia espanyola per les SS. Pocs dies després del luctuós esdeveniment, el Reichsführer de la policia alemanya, Heinrich Himmler, visitava Barcelona i Montserrat, mentre a Hendaia tenia lloc l’entrevista entre Franco i Hitler. Semblava que ens allunyàvem d’una imminent participació en la guerra.

Teníem notícies de l’Isidre Carné perquè mantenia correspondència amb la mare. De la Isabel, només en sabíem el que circulava per Mataró. Deien que s’havia convertit en una de les protagonistes de la societat barcelonina, i aquells que l’havien vista explicaven que anava plena de pells i joies. Ens vam assabentar que havien tingut una nena per les cartes de l’Isidre, encara que les referències a la seva dona eren escasses. Del que més parlava era de les dificultats que trobava per dirigir la fàbrica de què s’havia fet càrrec després de la mort del seu pare. No vaig poder callar després d’escoltar la lectura de la carta.

—Veurem ara com aquest inútil, que només sap lluir roba cara i anar de gresca, serà capaç de treballar seriosament per primera vegada en la seva vida.

Mentre deia això pensava en la Isabel i en la possibilitat de veure-la fracassar.

Les coses no van anar segons les meves malèvoles expectatives. La política autàrquica del nou règim havia imposat unes lleis intervencionistes que significaven un fre a la industrialització de Catalunya. Però malgrat aquestes restriccions, un petit grup dominava el sector cotoner. L’escassetat de matèries primeres i la burocratització del proteccionisme establert aguditzà l’enginy d’aquells que, ensumant una possible acumulació de beneficis, utilitzaven els mecanismes que la llei permetia per posar en funcionament noves fàbriques, si aquestes s’aplicaven a productes especials. El problema radicava en el fet que s’havien d’obtenir franquícies que no eren a l’abast de tothom. Calia tenir accés privilegiat a certs mecanismes de l’Administració.

En aquest context, l’Isidre Carné necessitava les influències adients que li poguessin facilitar quotes de cotó i franquícies per a la concentració de telers. Esdevingué un petit Maquiavel que sabia moure’s en terrenys lliscosos. Sense sospitar-ho, en aquest mar d’interessos el meu marit hauria de tenir un paper destacat per a la consecució d’aquests privilegis. L’Isidre era conscient que tant el clergat secular com el regular vivia un moment privilegiat. Una recomanació d’un clergue ben situat en l’escalafó eclesiàstic i social podia esdevenir un bé inapreciable. El meu marit tenia molts amics que vestien sotana.

L’oferta de treball de l’Isidre Carné va venir quan la nostra situació ja tocava el límit. Es va presentar a casa amb l’oferiment que en Francesc es fes càrrec de tot el que suposava l’entramat administratiu i fiscal de la fàbrica. L’oferta era tan bona i el sou tan esplèndid que ningú no va pensar a rebutjar-la. Amb ella anava aparellada la necessitat de viure prop de la fàbrica per no fer llargs desplaçaments diaris. El transport encara no funcionava amb regularitat.

De seguida es va arribar a un acord. Un dia de primers de desembre de 1940 vàrem pujar al tren que ens portava a un nou destí, precedint altra vegada les nostres pertinences. No havia anat en tren gaires vegades i molt poques a Barcelona. Quan vam estar tots tres col·locats als seients de segona categoria, un calfred de plaer em va recórrer de dalt a baix. Viuria a Barcelona i no ens mancaria de res. L’Isidre havia ofert un sou que sobrepassava totes les nostres expectatives. La família no s’ho podia acabar de creure. La meva mare era la que es mostrava més satisfeta. Ho interpretava com una demostració d’agraïment d’aquell noi que ella havia aixoplugat.

Jo ocupava el seient del mig. El meu fill i el meu marit seien a banda i banda de la finestra. En Francesc li anava donant explicacions a les preguntes que en Josep feia sobre coses que li cridaven l’atenció, mentre el tren corria cap al nostre nou destí. Jo havia repenjat el cap en el quadrant de roba que portava les lletres brodades amb l’anagrama de la RENFE. Em sentia molt cansada i alhora excitada pel tràfec dels últims dies. No podia dormir i el pensament volava.

La nostra situació va deixar de ser precària en un tancar i obrir d’ulls. La nova feina ens va portar a viure a Sarrià, que tenia l’encant de conservar les característiques del poble que havia estat i els avantatges de ser Barcelona. La gent es coneixia i se saludava pel carrer. Vam llogar un segon pis del carrer d’Anglí, gran i lluminós. L’edifici tenia quatre pisos d’altura i un habitatge per planta.

Em passejava per les diferents estances sense poder acabar de creure’m que aquella seria casa meva en endavant. L’habitatge constava de quatre habitacions i dos banys. El rebedor era tan gran que hi podien cabre una dotzena de persones sense fer-se nosa. El menjador estava dividit per un arc que el separava de la zona de la sala d’estar. Un mirador de grans vidrieres donava llum amb vistes al carrer. La cuina era gran com la de la meva mare a la casa de Mataró. S’havia pensat per a una família que podia tenir minyona, perquè al costat de la cuina hi havia una habitació destinada al servei. Em delia de ganes de visitar la Isabel i convidar-la a visitar la nostra casa. Quan tots els mobles que pensava comprar ocupessin el seu lloc i la decoració fos completada, organitzaria una festa per convidar el matrimoni Carné. M’encantava pensar que el meu gust superava el d’ella. En Francesc reia quan li exposava aquestes idees.

—Àngela, Àngela, què en faré de tu? No podem igualar-nos als Carné. Ells són els amos i nosaltres només uns empleats seus —deia mentre em mirava amb condescendència movent el cap.

Comprendre que aquella era realment la situació em va fer baixar dels núvols. Certament, érem nosaltres els qui els havíem d’estar agraïts i això ens situava en una escala inferior a la seva. Totes les meves esperances de glòria es fan esfondrar. Ja no sentia tantes ganes de fer festes ni de demostrar res a la dona de l’amo.

A en Francesc li agradava la pàtina que donava el temps a les peces de bona qualitat. Vam resseguir moltes botigues de mobles i quasi tots els brocanters de Barcelona. A poc a poc, el pis va anar adquirint un estil eclèctic que a mi em resultava elegant i atraient.

Ens vam fer instal·lar el telèfon. Era necessari per la feina d’en Francesc. Al cap de pocs dies la Isabel em trucava per convidar-me a prendre un te a casa seva. El matrimoni Carné habitava un enorme pis situat al carrer de Balmes. Quan m’hi vaig presentar eren tots dos a casa. En Francesc s’havia hagut de disculpar per un compromís de feina. L’Isidre va ignorar la mà estesa que li vaig allargar i em va fer un parell de petons a les galtes com si fos algú de la família. El gest em va sorprendre.

—Benvinguda, Àngela. Com et prova la vida a la gran ciutat? —em va preguntar. Com sempre que s’havia adreçat a mi, el to de veu sonava amable i alhora una mica irònic.

—Quines coses tens, Isidre —la Isabel es va avançar a la meva resposta—. Li prova molt bé. Per què no hauria de ser així? Tenir l’oportunitat de viure a Barcelona és un gran regal. Mataró només és un poble —es dirigia al marit però la Isabel no apartava la mirada de mi —. Oi que tinc raó, Àngela?

La Isabel no havia dit les paraules, però jo havia interpretat correctament el missatge que em volia transmetre. Em feia indirectament recordar que si la nostra situació havia canviat era gràcies a ells. De moment vaig tenir una sensació molt poc agradable, com si m’haguessin aplicat un correctiu. De fet, havia estat així. No s’havia d’oblidar el lloc que ocupava cadascú. L’Isidre em mirava. No havia dit res. Notava que m’havia posat vermella per l’escalfor que sentia a la cara.

La Isabel, després de pronunciar aquelles intencionades pa-raules, s’havia girat i, com una guia ben ensinistrada, em va començar a mostrar el seu fantàstic pis farcit de tota mena de mobles, bigarrat de canapès, sofàs, tauletes i figuretes. Sobre el terra, les enormes catifes d’estil oriental acabaven de crear un ambient sobrecarregat. Els pesats cortinatges de vellut obstruïen l’entrada de la llum dels balcons. A les prestatgeries, les impecables col·leccions de llibres enquadernats amb pell haurien fet somriure el meu marit. La Isabel m’anava explicant que s’havia fet assessorar per un dissenyador de moda de Barcelona i mostrava el resultat com qui mostra un trofeu guanyat en dura competició. 

Durant la visita, l’Isidre es va mantenir en silenci i al marge de l’exhibició de la seva dona. Assegut en una gran butaca de pell, bevia d’una copa que sostenia entre dos dits, mentre fumava un cigarret segurament de fabricació egípcia, com calia i corresponia a un esnob com ell. Estava molesta amb tots dos. Eren l’expressió d’una classe que amb llurs privilegis podien viure envoltats de luxe i de diversió, com els protagonistes de les pel·lícules americanes. 

De tota aquella enfarfegada decoració, l’única cosa que em va cridar l’atenció va ser un quadre penjat a la paret on la sala es convertia en menjador. Jo no entenia de pintura, però em va agradar la representació d’un paisatge rural executat amb una gran harmonia de colors.

—Aquest quadre és encantador, m’agrada molt —vaig dir.

El comentari va fer espavilar l’Isidre. Jo sospitava que s’havia quedat mig endormiscat mentre la Isabel desenvolupava el seu paper d’amfitriona.

—T’agrada aquest quadre, Àngela? —em va preguntar. Em mirava atentament.

—Sí, m’agrada molt. No em faria res tenir-lo penjat al meu menjador.

La resposta era atrevida i poc correcta. La Isabel es va mirar el quadre amb un gest de menyspreu de les celles perfectament perfilades. 

—L’Isidre es va entossudir a comprar-lo. Jo ja m’havia decidit per un altre que era millor. Representava una dona reclinada en una chaise-longe. Em va semblar molt sofisticat, però no el vaig poder convèncer de cap manera. I aquí el tens. Un quadre de pagès que em sembla simple i avorrit.

L’Isidre somreia quan va justificar la seva opció pel quadre del paisatge rural. 

—Estimada, una pintura d’una dona amb molt poca roba enmig del menjador és un espectacle sense cap dubte atraient, però poc adequat per exhibir-lo a l’hora de menjar —i com si se li hagués acudit un pensament divertit, va mirar-me i va continuar—. Em penso que hauria despertat un altre tipus de gana.

Vaig pensar que definitivament aquella parella eren uns éssers ben estrambòtics encara que en el fons envejava no formar part del selecte i una mica superficial món on es movien els que manegaven els negocis de Barcelona. Aquella societat daurada que lluïa joies, tenia abonaments al Liceu, viatjava en cotxes descapotables amb seients de cuir i jugava a tennis i vestia a la moda de París, no havia de preocupar-se per les cartilles de racionament. De fet, nosaltres tampoc no havíem de preocupar-nos-en. En Francesc era qui s’encarregava que el nostre rebost estigués sempre ben proveït.

Era del tot injust queixar-me. M’havia adaptat ràpidament a la vida de Sarrià. No hauria pas volgut viure en un altre lloc. Els veïns de l’escala eren un tema que m’havia interessat des d’un bon principi. M’havia fixat en la senyora que vivia al primer pis. Tenia un aspecte molt fràgil i els seus ulls grans i daurats semblaven cridar en silenci, com afectats per un temor imminent que no acabava de materialitzar-se. Era una dona inquietant. Quan hi havia estrena al Liceu, m’ho feia saber amb veu tremolosa d’emoció, i sempre em preguntava si també teníem intenció d’assistir-hi. Durant una setmana, la seva expressió canviava. Els llacs dels seus ulls perdien aquella estranya mirada plena d’inquietud i intercanviàvem consultes sobre vestits i pentinats. La nit de l’estrena, quan sentia que s’obria la porta del pis inferior, jo sortia al replà de casa i treia el cap sobre el balustre per veure’ls sortir. El marit sempre portava al coll una bufanda blanca de seda que deixava entreveure les lluents solapes de l’esmoquin. La senyora no perdia l’aspecte fràgil. Anava amb vestits llargs fins als peus que llampurnejaven quan es movia, i es cobria les espatlles amb una capa curta de pell. Un adorn de fines plomes al cap li completava el pentinat de bucles i ondes. Semblava una fada. A mesura que baixaven les escales, l’aire s’impregnava d’una flaire perfumada que pujava fins on era jo. Un dia van desaparèixer sense acomiadar-se de ningú. Em va arribar el rumor que ella havia trobat el marit al llit amb un altre home.

Les senyoretes Carrió vivien al pis situat just a sobre del nostre. Tocaven el piano i cantaven. A mi em semblaven una mica xocants. Sempre parlaven com si una hagués d’acabar la frase començada per l’altra.

Al principal hi vivia el senyor Josep Vicenç Foix. Cada diumenge, en sortir de missa de dotze dels Caputxins de Sarrià, entràvem a la seva pastisseria del carrer Major a comprar les postres. En Francesc i el senyor Foix conversaven sobre la cultura dels Omeies i, alguna vegada, fins i tot li llegia un dels últims versos escrits per ell, mentre jo triava les postres que menjaríem aquell dia.

Les golfes del nostre edifici eren habitades per la viuda d’un carrabiner gallec, al qual havia conegut quan fou destinat al port de Vinaròs, on ella havia nascut i exercia de modista. A principis dels anys trenta fou traslladat al port de Barcelona. La guerra s’havia emportat el marit i la pau no el va deixar tornar. Refugiat a França, aviat es va oblidar de la dona i les filles, que van quedar mancades de recursos a Barcelona. Ella lluitava per tirar endavant la casa cosint nit i dia, al davant de la petita finestra de les golfes per on es filtrava la llum al menjador. La Fernandina era la filla gran. Tenia quatre anys més que en Josep i era la saberuda de la família. Tenia uns ulls blaus, vius i alegres, encastats en una cara rodona com la lluna. Asseguda al costat d’un quinqué per fer front a les restriccions de subministrament elèctric, estudiava hores senceres mentre les mans treballaven teixint jerseis a una velocitat increïble. La Maria, dolça i quieta, tenia els mateixos anys que en Josep. Quan va morir sobtadament d’una pneumònia, ho vam sentir com si hagués mort un familiar molt estimat. La situació de les inquilines de les golfes era dramàtica. No tenien diners per pagar l’enterrament. El meu marit va pagar les despeses perquè la Maria fos soterrada dignament. Tots havíem estimat aquella nena que em recordava aquella filla que havia enterrat feia tant de temps, però que seguia sempre present en el meu record.

Quan vam arribar a Sarrià, calia cercar un col·legi per al meu fill. No va ser difícil. N’era ple, d’escoles i convents. L’escola religiosa estava representada pels jesuïtes i els escolapis. El vam matricular al “Real Colegio de las Escuelas Pías de Sarrià”, perquè en Francesc n’era antic alumne. El meu fill va explicar que, després d’iniciar-se les classes, s’obrí la porta del despatx del director.

—Senyor, em fa el favor de dir-me quin és el seu nom i cognom? —li va demanar el pare Rector a en Josep. El tracte formal era una norma obligatòria entre professors i alumnes.

—Josep Cartellà, padre rector.

—El seu pare és de Mataró? 

—Sí, padre.

—Sisplau, digui-li al seu pare que un vell amic el vol saludar.

Dit això, va tornar al despatx i va tancar la porta, mentre tots els alumnes el miraven bocabadats.

Aquella vella amistat es va renovar. Per un atzar, la vida els havia fet retrobar. El pare Calassanç es va convertir en un convidat habitual a casa nostra i a en Francesc se li van obrir totes les portes que es podien obrir amb la potent influència del rector del col·legi, on assistien la majoria dels fills d’aquelles persones que en un moment determinat podien discretament facilitar l’accés a les complicades xarxes de favors de l’administració.

El millor dia de la setmana era el diumenge. Als matins anàvem a missa als Caputxins i solíem tenir convidats a dinar. La renovació de l’amistat del meu marit amb els antics companys de seminari i amb els mestres els va convertir en habituals de la taula els dies de festa. El que més es va afeccionar a seguir aquest costum va ser el rector del col·legi d’en Josep, el pare Calassanç. Al meu fill no li queia bé. Crec que l’atemoria. Era un home arrogant. Haver arribat tan amunt en la seva carrera a una edat relativament jove l’havia privat de desenvolupar la modèstia i la humilitat. Virtuts que, segons el nostre hoste, havien estat tan presents en la vida del sant fundador de l’Escola Pia. A mi m’incomodava la manera condescendent amb què em tractava. Només m’atorgava el mèrit de ser una bona cuinera. 

CAPÍTOL 6

Amb els anys, la Isabel i jo vam deixar de mostrar-nos reticents i juntes gaudíem del privilegi de tenir molt de temps lliure. La majoria de les tardes ens trobàvem al cafè Zurich de la plaça de Catalunya. Jo agafava el tren de Sarrià. Ella baixava en taxi, quan no es feia portar pel xofer de l’Isidre en el gran cotxe que utilitzaven per a esdeveniments formals.

Quan els peus ja no ens aguantaven després de passar hores resseguint botigues, ens assèiem als salons de te. Tenien un encant decadent i refinat que em feia sentir l’agradable sensació de pertànyer a un món exclusiu. Els aparadors ja no eren només per mirar. Podia traspassar les portes elegants i comprar-me els vestits sorgits directament del taller dels modistes. El Dique Flotante i Santa Eulalia tenien la roba que m’agradava més.

Les models lluïen els preciosos vestits de dia o de còctel, mentre nosaltres érem ateses exclusivament per l’encarregada principal. La Isabel tenia una figura esplèndida que de vegades em despertava un sentiment d’enveja, però l’intentava dissimular. Sempre vaig creure que ella coneixia aquesta debilitat i s’esforçava per estimular-la. La Isabel era conscient que els homes es giraven quan ella passava. No era només pels vestits exclusius i els perfums cars que envoltaven el seu cos, sinó que el seu aire felí i sensual despertava l’admiració masculina. Jo no podia comparar-m’hi, no tenia la seva figura ni la meva pell semblava de porcellana.

—Àngela, m’agrada tant tenir-te per amiga! —no era la primera vegada que em feia aquest comentari—. Els pares de l’Isidre van ser amabilíssims amb mi, però des de la seva mort no em ve gens de gust la relació amb la família de l’Isidre. La seva tia és una tibada i no m’entenc amb les seves cosines. Són unes conques pretensioses que sembla que m’hagin de donar lliçons de com m’he de moure en el cercle de les seves amigues, tan conques i estirades com elles —el gest de la mà acompanyava les paraules com si volgués allunyar les culpables de la seva incomoditat—. Són unes cursis.

Què li podia contestar, jo? Havia conegut les cosines de l’Isidre i no m’havien semblat ni conques ni cursis, però em vaig quedar per mi la meva opinió. De vegades la Isabel es posava molt antipàtica quan se li portava la contrària.

 —Precisament, jo d’elles no necessito cap lliçó —va proclamar. Em va mirar amb aquella mirada especulativa que de tant en tant deixava entreveure—. Saps què els passa? Doncs que ja tenien una amigueta escollida per casar-la amb l’Isidre, i encara no han acceptat que jo els desfés l’invent.

La Isabel reia com si s’hagués callat algun secret que s’escapava a la meva comprensió, movent el cap en un gest que li feia ondular els seus cabells llargs, pentinats com dictava la moda.

L’estiu de 1945, l’Isidre es va comprar un Hispano-Suïssa descapotable, de color blanc per dins i per fora. El blanc en feia destacar el radiador, els fars i els para-xocs niquelats. L’exhibia com un nen mostraria una joguina fabulosa i inesperada el dia de Reis.

—Què us en sembla, el cotxe? Oi que és una meravella?

Ens havia fet baixar al carrer perquè admiréssim la seva nova adquisició. Estava guanyant molts diners. En Francesc m’ho havia confirmat.

—Va, Francesc, no facis aquesta cara. Si fos per tu no gastaria ni un duro —mentre deia això l’agafava per les espatlles—. Per què serveixen els diners, si no és per gaudir-ne?

Se’m va adreçar picant-me l’ullet.

—Àngela, aquest home tan auster ja et compra coses boniques? Francesc —i ara a ell—, a les dones se les conquereix amb joies, perfums i pells. 

Jo me’n reia, però en el fons sí que em sentia una mica decebuda. En Francesc no era home de regals cars. Es decantava per les flors i els bombons. Em deixava que em comprés el que jo volia, però no m’havia fet cap dels regals que l’Isidre havia enumerat. Em va semblar que la mirada de l’Isidre havia captat el meu moviment contrariat.

—No m’ho puc creure, Francesc. No li has regalat a la teva encantadora dona unes arracades de brillants o un abric de pell?

No sé si va ser la meva expressió o el gest desconcertat d’en Francesc el que li va fer adoptar un aire solemne.

—Doncs et recomano, amic meu, que esmenis la pífia al més aviat possible —va sentenciar.

Acabat el comentari es va quedar pensatiu. I com si en aquell moment hagués pres consciència que potser la causa de la gasiveria d’en Francesc pogués ser culpa seva, va afegir:

—No em facis pensar que no et pago bé després de fer-me guanyar tants diners. T’autoritzo que t’augmentis el sou —va riure complagut mirant-se la petita meravella mecànica que tenia al davant. Era com un nen gran. Vestia com un dandi. Estava moreno pel sol que li havia tocat de ple navegant amb un balandre per les aigües de la Costa Brava i per jugar al tennis a les pistes del Turó Parc. Veritablement era un home atractiu, però a mi m’indignava la seva superficialitat. 

Aquell Nadal en Francesc em va regalar un abric d’opòssum comprat a la pelleteria La Sibèria. 

El temps passava i la meva vida rutinària s’alterava molt poques vegades. De tant en tant, algun familiar de Mataró venia per passar alguns dies a casa. Les visites que més feliç m’havien fet eren les de la meva neboda i la meva mare, que duraven poc perquè, tot i que el meu germà havia liquidat el negoci del meu pare, ella es creia amb el deure de ser a la vora del fill i donar un cop de mà a la jove. Era l’únic al·licient que li quedava. Però la mort li havia arribat l’hivern anterior. Jo encara la plorava.

El mes de juny de 1945 s’havia de casar la nena. Era així com li deia a la meva neboda. Pel mes d’abril la vaig fer venir de Mataró i ens vam dedicar a recórrer totes les botigues de roba, llenceria i vestits de núvia de Barcelona. Em va fer feliç poder-li proporcionar tot el que necessitava, perquè tota la seva vida havia estat mancada de moments de complicitat i espontaneïtat. La meva germana havia traslladat les seves frustracions a la seva filla. L’havia educat en un sentit tan estricte, que jo pensava que l’estava ofegant i que li malbaratava el caràcter. Per sort, el noi amb qui es va casar era una persona jovial i emprenedora que la va treure de l’ambient opressiu on la Camil·la l’havia tancada, amb la intenció d’evitar-li els mateixos errors i sofriments que ella havia viscut. La meva neboda, al contrari del que s’hauria pogut esperar després de viure amb una mare tan obsessiva, era optimista, amable i comprensiva. Un exemple clar que la salvació és possible encara que tot sembli indicar el contrari.

Quan va ser el moment d’escollir el meu vestit, la Isabel ens va acompanyar, com sempre que alguna de nosaltres necessitava renovar el rober. Prenent un aperitiu al Salón Rosa del Passeig de Gràcia, em va preguntar:

—On anireu de vacances, aquest any? No em diguis que el teu marit et portarà altra vegada a aquell poble de cabres on heu anat els últims anys.

Aquesta era l’opinió que tenia la Isabel de Morella. No és que jo diferís gaire d’ella, però em mortificava el to sarcàstic que feia servir.

—Doncs sí que anirem a Morella. Tant en Francesc com en Josep no en volen saber res, d’anar a un altre lloc —jo tampoc no hi posava gaires inconvenients—. A mi la platja no m’agrada, així que estiuejar en un lloc de muntanya ja m’està bé. A més, al mes d’agost hi van molts estiuejants i se celebren les festes del poble, que no estan malament —vaig dir. I era cert. Només m’esgarrifava el viatge interminable, que sempre acabava fent-me sentir malalta durant un parell de dies. 

—Filla, quin humor enterrar-se en un lloc lluny de la civilització. A mi m’encanta Santa Cristina d’Aro, anar a festes i navegar pel mar, banyar-me, estirar-me a la platja i posar-me morena. I les nits, què te’n puc dir, de les nits? —va afegir amb una mirada de picardia, amb uns ulls que li brillaven com els d’una gata llaminera—. Les nits són miraculoses.

I ho afirmava mentre posava els ulls en blanc, per donar més èmfasi a les paraules. La Isabel sabia que jo fugia del sol per evitar que el meu cos s’omplís de pigues, però li agradava mortificar-me recordant-me que la seva vida era millor que la meva. El meu marit era un home avorrit que ni navegava, ni li agradava el mar, ni volia anar als saraus. No era un home com l’Isidre, que es trobava com peix a l’aigua enmig d’una activa vida social. 

Jo ja n’estava assabentada, de com eren les nits a què ella es referia. Festes fabuloses a S’Agaró a casa de l’Ensesa. En Mateu era un home enigmàtic que obsequiava un grup selecte de persones a la seva finca. Estava situada sobre una gran façana de la costa Brava escarpada i castigada per mil i una tempestes, abocada sobre un mar que quan estava quiet semblava un mirall argentat. Els vestits de firma i els brillants enlluernaven. Tothom que desitjava ser algú en la nova burgesia de Barcelona competia per rebre la desitjada invitació. Les murmuracions sobre negocis foscos i embolics amorosos trobaven allí el marc ideal. Les sortides en iots i els balls a l’aire lliure proporcionaven moments idonis per tancar negocis i iniciar aventures il·lícites. Els nous jerarques del règim glatien per obtenir el privilegi de ser convidats a participar dels avantatges del diner i del poder. L’Isidre era un dels afavorits. 

CAPÍTOL 7

El matrimoni Carné ja tenia una nena quan vam anar a viure a Sarrià i l’Isidre estava desitjant tenir un altre fill. Volia tenir un noi i estava disposat a tenir tots els fills que calgués fins a aconseguir-lo. L’últim embaràs de la Isabel l’any anterior havia acabat amb un avortament. 

Eren les deu del matí quan va sonar el telèfon. Era l’Isidre, que em feia saber que la Isabel estava hospitalitzada. Havia tingut un altre avortament d’un embaràs de poques setmanes. No m’havia dit res sobre el tema quan ens vam veure per anar de compres la setmana anterior. Em vaig oferir per estar amb ella. Pensava que aquells eren uns moments molt difícils per a una dona. En l’última hospitalització per la mateixa causa ja estàvem de vacances a Morella i no havia pogut fer-li costat. La Isabel no tenia bones relacions amb les dones de la família del marit. No tenia mare, i el pare i un germà vivien a Mataró. 

La vaig veure tan desvalguda estirada al llit, encara sota els efectes de l’anestèsia, que li vaig agafar la mà. El color de la pell es confonia amb el del coixí on repenjava el cap. Desproveïda dels cosmètics, tenia un aspecte diferent del que jo li coneixia. No era tan maca com aparentava. El nas massa afilat i la boca de llavis prims conferien a aquell rostre, que havia vist sempre impecable, una expressió de duresa que no havia percebut abans. La Isabel tenia un rictus d’amargor.

—Mataré l’Isidre si em torna a posar la mà a sobre —van ser les primeres paraules pronunciades quan va recuperar la consciència i em va veure—. No vull tornar a passar per això mai més. Si vol fills que els tingui ell. Perdona, Àngela, i gràcies.

—No diguis això, Isabel, ara estàs dolguda. Aviat et trobaràs bé i oblidaràs aquest mal moment —pels comentaris que havia fet pocs dies abans, jo coneixia la il·lusió de l’Isidre per aquell fill que no arribaria a conèixer.

—No. Mai més. Li he demanat al metge que faci el que calgui per no patir una altre embaràs —va confessar. Allò em va semblar un sacrilegi. 

—Isabel, això no ho pots dir de debò. No ho pots fer.

—Per què no, Àngela? Perquè és un pecat? Jo no crec en el que diu l’església. El meu cos és meu i jo decideixo què en faré. No penso fer cas ni al Papa de Roma. Sota la sotana tots el homes són iguals.

Estava escandalitzada per les paraules de la Isabel. Aquella reacció no podia tenir més causa que l’educació que havia rebut a casa seva. Aquell vell boig desvergonyit del seu pare, que s’autoproclamava anarquista i que durant la guerra predicava l’amor lliure i recomanava que tots els humans havíem d’anar despullats, en tenia tota la culpa. Havia tingut sort de les influències de l’Isidre, que si no, segurament hauria estat molts anys a la presó.

—Tranquil·litza’t, Isabel. Quan surtis d’aquí ja veuràs les coses de manera diferent.

Ella va fer com si no m’hagués sentit i va preguntar:

—Ha vingut, l’Isidre?

Jo estava perplexa. Era cert. No havia vist l’Isidre quan havia arribat a la clínica, i això que ella encara estava al quiròfan.

—No, no l’he vist, però segurament devia tenir un motiu greu per no ser aquí. Ha estat ell el que m’ha telefonat per dir-me què passava. Com ho ha sabut?

La Isabel em va mirar com si jo fos una mica curta de gambals.

—Jo l’he telefonat a la fàbrica i ell ha fet venir l’ambulància.

—Doncs aquesta deu ser la raó. Ho veus? No deu haver pogut venir abans. Ara trucaré a en Francesc i li preguntaré si l’Isidre ja està en camí. 

—No ho facis, Àngela. El meu marit és un mal parit i un fill de...

—Isabel, no diguis aquestes paraules! —la vaig tallar. No podia creure el que sentia. Els homes de casa només pronunciaven aquells exabruptes quan alguna bèstia no obeïa. 

La mirada que em va dirigir no sé si era de ràbia o d’indignació per haver-me atrevit a fer-la callar. En aquell moment algun òrgan del seu cos li va provocar un espasme. Va tancar els ulls amb força i els seus llavis es van frunzir en un rictus de dolor.

—Sisplau, calma’t, Isabel. Procura descansar. Ara és el que més necessites —vaig dir mentre pitjava el botó d’alertar i al moment una infermera entrava a l’habitació. De seguida es va fer càrrec de la situació.

—Tranquil·la, senyora Carné, només és un espasme. Ara mateix li injecto un calmant i deixarà de sentir el dolor.

Aquella nit em vaig quedar a fer-li companyia. L’Isidre no va aparèixer fins a mig matí de l’endemà amb el gest crispat. Jo vaig sortir de l’habitació amb l’excusa de baixar a la cafeteria. Al cap d’uns minuts el vaig veure entrar i va venir cap on seia jo.

—Gràcies, Àngela, per haver fet companyia a la Isabel.

Jo el mirava sense acabar d’entendre el seu comportament. Segurament ell ho va interpretar així, perquè em va mirar fixament.

—No sé de què s’ha valgut aquesta vegada la meva dona per avortar.

La tassa que apropava als llavis va quedar a mig camí.

—Què vols dir amb això? Que la Isabel ha estat la culpable d’haver avortat? —no m’ho podia creure.

—No et deixis enganyar per la Isabel, Àngela. Ella se les sap totes.

Es va aixecar de la cadira i va desaparèixer de la cafeteria mentre jo intentava assimilar el que acabava de dir-me.

—Per què no has tingut més fills, Àngela? —la seva veu em va agafar desprevinguda. Estava asseguda en una butaca al costat del llit mentre la Isabel dormia. No m’havia adonat que s’havia despertat.

No podia respondre. Ni jo ho sabia. Després de la mort de la meva filla, pensar a tenir un altre fill m’horroritzava. En aquest aspecte jo havia estat hipòcrita per donar consells a la Isabel quan es va mostrar tan vehement dient que no volia tenir més fills. Jo mateixa li havia imposat al meu marit la condició de no fecundar-me després de la mort de la nena, ja teníem un fill. En certa manera la seva reacció, expressada en veu alta, no havia estat diferent de la meva, més callada, quan havia obligat el meu marit a prendre precaucions per evitar un nou embaràs. No obstant, a diferència d’ella, no hauria estat capaç d’impedir el naixement. Encara em sentia trasbalsada per les insinuacions que sobre aquesta possibilitat m’havia fet l’Isidre.

—Isabel, ja soc massa gran per tenir fills. Els anys de la guerra van fer passar el moment —una altra justificació hipòcrita que se’m va acudir—. En Francesc passa dels quaranta anys.

A aquelles altures jo considerava que era massa gran per a un altre embaràs. Acabava de fer trenta-tres anys. En Francesc i jo, després d’anys de casats, teníem un matrimoni consolidat i el temps de la passió havia passat. Per tant, era normal que jo no sentís cap atractiu per l’acte sexual. 

—Àngela, un home no es fa mai vell, maca. La seva facultat d’engendrar fills es perllonga molt mes enllà dels quaranta anys —va callar un moment, com si reflexionés—. No entenc com un home com en Francesc, tan catòlic, no hagi fet per tenir més fills. 

Mirant-me amb suspicàcia va continuar posant el dit a la ferida.

—Tu tens la mateixa edat que jo. No serà que ets tu la que no has volgut tenir més fills, Àngela? 

M’havia de defensar. No podia acceptar que entre ella i jo no hi havia gaires diferències. 

—No és que no hagi volgut tenir més fills. És que el temps ha passat i no han vingut. 

No deia cap mentida. En Francesc havia pres precaucions per no deixar-me embarassada, però sospitava que si ell hagués decidit tenir més fills, la meva opinió no hauria valgut gaire. En les nostres relacions íntimes, cada vegada més esporàdiques, hi havia un element que em costava d’acceptar i entendre. Després de fer l’amor, el meu marit s’apartava de mi com si jo cremés. Durant unes setmanes no em molestava i jo respirava tranquil·la, perquè cada vegada em costava més acceptar les seves atencions. No entenia les seves reaccions, però servien per justificar la meva desgana. Una situació massa complicada per confiar-li a la Isabel i massa complexa fins i tot per ser analitzada per mi. 

El metge va recomanar a l’Isidre que la Isabel havia de romandre a la clínica uns dies més. Tenia una mica de febre i calia assegurar-se que no corria cap perill. L’Isidre es queixava del menjar que li preparava la minyona que havien contractat feia poc.

—El menjar d’aquesta dona em farà una úlcera. Com has pogut escollir una persona que no sap cuinar? —s’adreçava amb veu recriminatòria a la seva dona, que ni estava per temes domèstics, ni creia que li interessessin massa.

—Què vols que hi faci, ara? Et penses que estic aquí per gust?

—Vols venir a dinar a casa? —li vaig oferir per evitar una discussió del tot inútil en aquelles circumstàncies.

—De debò que em convides, Àngela? Ja dic jo que el nom et va perfectament. Veritablement ets un àngel. Un àngel que sap cuinar.

Somreia. Ja li havia passat l’enuig.

Estava a la cuina acabant de preparar el dinar quan l’assistenta que tenia als matins va anar a obrir la porta.

—Senyoreta, ha vingut el senyor Carné... —abans que acabés la frase l’Isidre era a dins la cuina.

—Hola, Àngela. He seguit la bona olor que ve d’aquí.

Em vaig eixugar les mans i li vaig estendre la mà dreta per saludar-lo d’una manera formal. Ell la va ignorar i va fer com uns mesos abans, em va fer un petó a la galta. L’Isidre em torbava. Era massa desimbolt. Massa segur d’ell mateix.

—Com estàs, Isidre? De seguida dinarem. En Francesc encara no ha arribat de la fàbrica —sabia que ell notaria la meva torbació. Les pigues em delatarien.

—Aquest home treballa massa. Ja li ho dic, però no em fa cas.

El comentari va ser fet amb un to completament neutral i vaig pensar que era massa gran per reaccionar com una adolescent per un simple petó d’amic. L’observació sobre el temps que en Francesc dedicava a la feina demostrava que jo donava massa importància a un gest intranscendent.

—Ja saps que a en Francesc li passen volant les hores que passa al despatx.

Per l’Isidre, el temps tenia un altre valor. No entenia la disciplinada afecció d’en Francesc per la feina. Ell la utilitzava per gaudir fins al límit, per tenir accés a tot allò que els diners podien proporcionar. 

—Ves a la sala i serveix-te un aperitiu. La cuina no és lloc per als homes —vaig seguir les paraules amb l’acció i el vaig empènyer cap a fora—. Apa! Surt d’aquí. 

Ell va aixecar les mans en senyal de rendició, es va girar i em va fer un altre petó a la galta. Em va agafar desprevinguda i no sabia com interpretar aquell atreviment.

—Per què has fet això, Isidre? 

Suposo que el mirava amb cara de sorpresa i molta confusió. Havia perdut l’aire de noi entremaliat. La seva expressió era seriosa.

—Perquè feia temps que volia fer-ho —va respondre. Em va agafar per un braç—. Àngela, ets una dona preciosa. Ja ho saps oi? Fa temps que t’admiro. Ja et deus haver adonat que per mi ets especial.

No m’havia ni passat pel cap que l’Isidre s’hagués fixat en mi i sabia que no podia seguir amb aquella conversa. Com havia de reaccionar? L’Isidre era el propietari de l’empresa on treballava el meu marit. Per mi era quasi un desconegut. Fins que en Francesc no va començar a treballar per a ell, només en tenia la percepció d’un noi atractiu i capriciós acostumat a tenir el que volia sense esforçar-se gaire. En el fons, el casament amb la Isabel m’havia decebut. La Isabel era maca i agradava als nois, sempre en portava algun d’enganxat a les faldilles. Ella exercia el seu poder amb un cop de cap de la seva cabellera rossa amb la seguretat que dona saber-se admirada. Però que un jove barceloní sofisticat quedés impressionat per la seva bellesa, que a mi em semblava una mica vulgar, havia fet que la puntuació que li havia assignat quan el vaig conèixer baixés molts números.

Després del casament i final de la guerra, vaig deixar de pensar en aquell matrimoni peculiar. Quan va venir la proposta de feina no me’n vaig refiar gaire. Em semblava que rere l’oferta hi havia alguna cosa fosca, algun pla elaborat per la Isabel, que era astuta i calculadora. Vaig intentar transmetre-li aquests dubtes a l’Isidre, però ell em va mirar amb cara somrient.

—Va, Àngela, quines coses que penses. És veritat que les dones sou una mica recargolades en jutjar les accions generoses dels homes, i més si aquest té al costat una dona de la qual una altra pot estar una mica gelosa.

La duresa del judici es contrapesava amb el caliu i la pressió de la seva mà sobre la meva espatlla. El comentari em va ferir i vaig apartar el braç amb brusquedat. En el fons potser era veritat que estava una mica gelosa de la sort de la Isabel. Mentre pensava això l’Isidre em mirava com esperant. Esperant què? Així que vaig optar per un comentari per desviar el tema que ens havia dut a aquella situació.

—Tu sempre estàs de broma. Com està la Isabel?

En aquells moments em va semblar que el millor era fer intervenir una tercera persona en la conversa. No em va tornar resposta. Va aixecar la mà i amb el dit índex em va acaronar la corba de la galta. Sense emetre cap paraula es va girar i es va dirigir al moble bar. A partir d’aquell moment la meva pau i el meu equilibri emocional van començar a trontollar. L’endemà esperava i temia l’hora que trucaria al timbre. Com el dia anterior va entrar a la cuina, però després de saludar formalment es va situar darrere meu, repenjat contra el marc de la porta que donava al rebedor. Jo estava tan nerviosa que vaig iniciar una conversa sobre el temps, mentre remenava alguna cassola, per tal d’allunyar els pensaments perillosos que es formaven dins del meu cap.

—Isidre, sisplau, em poses nerviosa. Ves cap al menjador que de seguida pararé la taula.

No vaig rebre cap resposta. Vaig sentir que posava els llavis a la base del meu coll. Va sortir sense dir res més i se’n va anar al moble bar i es va servir l’aperitiu. Jo no vaig posar els peus al menjador fins que en Francesc va arribar. Llavors la conversa sobre temes relacionats amb la fàbrica i la seva producció em va permetre seure sense que el meu marit percebés el que jo creia que portava escrit a la cara. Notava un malestar a la boca de l’estómac. Sentia com es tancava el pas del conducte. 

—Àngela, com és que menges tan poc? Que no et trobes bé?

La pregunta directa d’en Francesc va fer que l’Isidre em mirés fixament. Què podia dir? Que l’home que s’anunciava com a amic del meu marit, el nostre salvador, el que pagava el menjar que preníem, estava flirtejant amb mi i jo no sabia com sortir-me’n? Va haver-hi un moment en què vaig notar la seva mirada desafiant i vaig estar a punt de pronunciar les paraules que m’havien vingut al pensament. Naturalment me les vaig callar. L’Isidre em mirava com esperant. Què esperava, aquell maleït farsant? 

L’últim dia que va venir a dinar el vaig rebre al menjador amb la taula parada. No volia que es repetís l’escena del dia anterior. Va notar el meu parany. Era un home de món acostumat al tracte amb dones. Es va situar al meu davant a l’altre costat de la taula amb el got de vermut a la mà. Alguna cosa li va passar pel cap, però en lloc de parlar, es va acostar el got als llavis per beure una mica. Llavors la porta del carrer es va obrir i les paraules van quedar pensades però no dites. 

La Isabel va tornar a casa i l’Isidre va deixar de venir a dinar. No sé si allò va ser una alliberació o un turment, perquè tot i haver rebutjat els seus intents d’avançar en aquella perillosa experiència, em sentia vulnerable i tot el meu món ordenat i organitzat semblava haver-se esberlat.

Vaig anar a visitar la Isabel. El cor em bategava. No sabia com mirar la cara de la dona de l’home que havia torbat la meva vida. Em repetia que per l’Isidre aquells petons no havien significat res. Ell era com un gat caçador, instintivament preparat per saltar sobre una presa desprevinguda. I aquest pensament, en lloc de tranquil·litzar-me, va tenir l’efecte contrari.

La Isabel em va rebre a la sala. Portava un batí d’un teixit de brocat de color blanc, lligat a la cintura amb un cinturó de la mateixa roba. La falda li arribava fins als peus i des de la cintura agafava vol, donant la sensació que quan caminava s’arremolinava en ondes al seu voltant. El tall esmoquin de les llargues solapes enriquien el cos del batí. A sota portava una camisa també blanca amb l’escot emmarcat amb una fina punta de Valenciens. Els seus peus calçaven unes sabatilles de setí blanc amb un acabat de pell del mateix color. El taló de cuny em va semblar massa alt per una malalta recent. La perruquera l’havia pentinat i maquillat i el resultat era encisador. La Isabel estava molt guapa. Jo em sentia insignificant al seu costat. L’Isidre devia estar boig per ella, no podia ser d’altra manera. Em vaig sentir abatuda i esgarrifada pel camí que estaven prenent els meus pensaments. Estava avaluant la Isabel com si fos la meva oponent. Com si jo no tingues un marit i un fill de 14 anys. 

Al cap d’uns dies de la visita a la Isabel, en Francesc em va sorprendre. Ell s’estava despullant per anar a dormir. Jo tenia les mans agafades als poms del calaix de la còmoda a mig obrir quan em va preguntar:

—Què et passa, Àngela? Que no et trobes bé? Fa dies que et veig una mica decaiguda. Crec que t’has cansat massa amb tot l’assumpte de la Isabel —es va acostar i em va posar una mà sobre l’espatlla acaronant-la—. Pensa que d’aquí unes setmanes anirem a Morella i allà podrem descansar tots. 

Aquesta era la solució, marxar i oblidar.

CAPÍTOL 8

L’any 1945 Morella celebrava les festes del Sexenni. Arribàvem a Vinaròs després de cinc hores de viatge des de Barcelona en un tren que desconeixia el que significaven els horaris. Pel camí sempre es parava perquè s’havia d’efectuar algun registre, o per carregar aigua als dipòsits o carbó per fer moure la màquina. La guàrdia civil demanava la documentació i s’entretenien mirant les cèdules personals com si totes fossin falsificades. Jo havia observat que prop de Cambrils uns farcells havien sortit disparats per la finestra d’un vagó. Vaig interrogar amb el gest en Francesc. En Josep no s’havia adonat de res entretingut amb la pila de TBO’s que havia comprat a l’estació de França.

—Això segurament és estraperlo —em va aclarir—. Si el requisen, ja l’han vist prou.

Jo havia sentit parlar de l’estraperlo, però no havia tingut un coneixement directe del que era.

—Però si són dones! —vaig exclamar.

La guàrdia civil parlava amb tres dones; dues, evidentment, estaven molt embarassades. Em vaig indignar.

—Com s’atreveixen a detenir dones en aquest estat? Haurien de tenir més vergonya aquests militars.

M’estava acalorant quan vaig veure que un guàrdia agafava pel braç una de les dones embarassades i la portava cap a dintre l’estació, mentre ella s’esforçava per deixar-se anar. En Francesc em va somriure amb sornegueria.

—Segurament aquests embarassos amaguen uns quants quilos de productes il·legals —va dir. Jo me’l vaig mirar escandalitzada. Què estava dient?

—Com pots ser tan cruel i mancat de caritat cristiana, tu, precisament tu? –vaig exclamar. El color de la cara li va canviar.

—Àngela, sisplau, no parlis del que no saps. Per fortuna per a nosaltres, tu vius en un món que molt poques persones poden tenir el privilegi d’aconseguir. En aquest país no hi ha prou blat per a totes les boques que s’han d’alimentar. El pa de racionament és una barreja infame, on hi ha de tot menys farina. L’oli està acaparat i només se’n pot trobar al mercat negre. D’allà surt el que gastem a casa, el mateix que el pa blanc. El sucre no arriba per a tot el mes. La llet no arriba per a tots els infants, encara que sigui en pols, i no estic segur de què està feta. Les llenties de racionament estan bàsicament plenes de cucs, com l’arròs, que ves a saber d’on ve. Els salaris són com els d’abans de la guerra i la inflació ha posat els preus dues-centes vegades més alts que abans. Amb tot, l’escassetat és aclaparadora. Aquest règim ens ha condemnat a l’ostracisme internacional. Només ens arriba de fora carn argentina. Europa està en guerra, no ho recordes?

Jo mirava en Francesc amb esverament. Mai m’havia alliçonat amb un discurs polític i menys amb tanta severitat com ho estava fent llavors. Em sentia avergonyida i sense saber què replicar. El tren va començar a reprendre la marxa. Les tres dones no van tornar a sortir a l’andana per pujar al tren.

Arribàrem a Vinaròs amb els últims reflexos del sol. L’estació era un petit baixador, tan solitari que semblava acollir tot el desconsol del món. Les estacions són llocs tristos, d’adéus més que de benvingudes. Quan vam tocar el terra, jo estava cruixida i amb la cara bruta de la pols del carbó de la màquina. Durant el viatge m’havia envaït una tristor desconeguda. Em sentia com inacabada.

L’altra persona que havia baixat del tren ja havia desaparegut quan nosaltres, com les restes d’un batalló desmembrat per una lluita contra els elements, contra la mecànica i la desídia d’un país deixat de la mà de Déu, vam trepitjar l’andana. Arrossegàvem els peus i les maletes que havien descoratjat el taxista quan ens va venir a buscar per portar-nos a l’estació de França. Vam sortir al carrer, si podia donar-se aquest nom a un espai pedregós, il·luminat per una bombeta de no més de 25 watts. Havíem de baixar els vuit o deu graons fins a apropar-nos al vell cotxe enganxat a un cavall, tan vells i tronats com el conductor. L’home portava una gorra de plat i sostenia a un costat de la boca un caliquenyo retorçat i apagat que xuclava amb delectació. Una relíquia del segle anterior. 

Quan vam seure, vaig pensar en la falta que m’havia fet la Fernandina en aquell viatge. M’havia passat l’última setmana fent els preparatius per marxar, ajudada per la senyora Rosita, però sobretot per la Fernandina, que vessava energia i entusiasme.

—Àngela, vostè només digui què vol posar a les maletes i jo em faig càrrec de tot.

La Fernandina no necessitava gaires explicacions. Tenia un do especial per relacionar-se amb les persones. Després de la mort de la Maria, ella tenia cura de la seva mare i de la casa. Estudiava filosofia i un dels catedràtics de la universitat li va proposar ser la seva secretària. El petit salari i els arranjaments de roba que feia la senyora Rosita les ajudaven a viure amb molta precarietat. Per això, el nostre rebost sempre estava obert per a elles. No estava mai quieta, ni quan estudiava. Mentre els ulls seguien els textos, les mans teixien la llana a una velocitat increïble. Proveïa de jerseis el meu fill i una petita botiga del carrer Major de Sarrià. Tots havíem adoptat una mica la Fernandina. Tenia converses amb el meu marit sobre temes dels quals jo no en sabia res. En Josep l’ajudava amb els braços oberts a sostenir les madeixes de llana per fer cabdells perfectament rodons, mentre ella li explicava la lliçó que havia d’exposar al col·legi l’endemà. La Fernandina tenia una rialla de campanetes, deia en Josep. Jo reia com ella abans de casar-me, quan només pensava en sabates i vestits. Passava més hores a casa nostra que a casa seva. Sempre he pensat que fugia de l’ambient depressiu que es respirava allí amb la visió de la mare sempre encorbada sobre la màquina de cosir. La Fernandina brillava com un dia d’estiu. Semblava destinada a il·luminar la vida dels que la tractaven, però no va aconseguir mai que la seva mare s’adonés d’aquell do de la seva filla, sempre capficada amb els records del passat, massa concentrada, com ella deia, a patir les seves desgràcies.

 Ella sabia el que jo pensava, però no feia comentaris ni es lamentava per haver de privar-se d’uns dies de vacances. Acceptava amb naturalitat el fet de no poder canviar la seva mare.

—Mare, vostè viurà com una reina. Jo ho aconseguiré.

Aquella criatura especial aconseguiria el que prometia. Tots ens ho crèiem. Tots, menys la persona a qui anava adreçada la promesa.

Fer el viatge sense la Fernandina ja m’havia provocat migranya. El cotxer, el vell cotxe i el vell cavall ens van deixar com cada any al davant de la Pensión Torres de Vinaròs, regentada per un matrimoni de mitjana edat. Tots dos semblaven calcats. Petits d’estatura, grassonets, cares rodones i una expressió amable i acollidora. La pensió estava situada en una gran plaça quadrada, plantada d’enormes eucaliptus que expandien la seva flaire quan el vent que venia del mar els bressolava les branques. Al bell mig de la plaça, una font envoltada d’una reixa alta preservava una muntanya artificial on la molsa havia trobat aixopluc. Per allà s’esllavissava l’aigua que sortia del vas d’un vailet amb els braços sobre el cap, en un equilibri infinit. L’estany de la font estava cobert de nenúfars que a les nits plegaven els pètals per reservar el delicat teixit. Unes quantes granotes miraven descaradament els visitants encuriosits, mentre que, de la boca d’unes altres de metall, en sortien arcs d’aigua.

A primera hora del matí ja teníem el taxi d’en Verdera a la porta de la fonda. En Verdera tenia un taller mecànic. El seu taxi era l’únic en condicions per afrontar el repte de la carretera que seguia els ports de la cadena del Maestrat fins arribar a Morella. La xafogor del mes d’agost quedava empresonada a la plana a mesura que ens enfilàvem per la carretera. Una carretera de revolts interminables que resseguia l’accidentada orografia de les muntanyes resseques del Maestrat. Semblaven ferides amb talls profunds provocats per l’aigua que, durant milers d’anys, havia buscat furiosament el pas cap al mar per barrancs i rieres. Allà l’aire es tornava pur i el cel s’aprofundia amb un color blau perfecte.

La línia tortuosa de la carretera continuava fins a Alcanyís, però el seu objectiu final era el mar Cantàbric. Aquell camí era un dels més vells de la península. Per ell havia baixat el Cid després de ser desterrat, com els camins que confluïen a Morella havien servit per fer arribar els personatges que participaren en el Compromís de Casp. A Morella s’havia acordat la desaparició de la casa de Barcelona, optant per la nissaga castellana dels Trastàmara.

La història de Morella era el tema preferent entre el meu fill i el meu marit mentre durava el viatge. El conductor del taxi escoltava fent gestos d’assentiment, mentre mantenia la vista fixada en aquelles corbes que semblaven impossibles de superar. El motor del taxi esbufegava com una bèstia ferida. Sempre amunt, una mica més amunt, mentre jo sentia com arribaven els símptomes del mareig. La primera parada per descansar i alleugerir-me del sofriment la fèiem al santuari de Vallivana. Una sala esbalandrada, amb un taulell d’obra i quatre taules, rebia el nom de bar. El santuari era una ermita que feia olor de ranci. La minúscula Mare de Déu de Vallivana estava situada a l’altar major dins d’una urna de vidre. A les parets dels costats de l’església hi havia pintures representant els miracles que la memòria popular adjudicava a la Verge. 

L’any 1945 va ser any de Sexenni. Una festa que es commemorava des del 1672, quan la pesta va castigar amb el seu flagell els morellans. Havia de ser el segon Sexenni que es festejava després de la guerra. Els preparatius s’havien iniciat l’any anterior enmig d’un fervor religiós que m’havia semblat una mica exagerat. Una observació que no vaig poder evitar de fer-li al meu marit. La manera amb què em va mirar em va avisar que no teníem la mateixa opinió.

Vam continuar el camí. En els últims revolts abans d’arribar a coronar l’últim turó, en la part que donava a la muntanya, es veien moltes creus de diferents materials clavades a terra. Sorprenia que fossin tantes. La primera vegada que les vaig veure i vaig preguntar encuriosida què representaven, en Francesc em va explicar que en el lloc que ocupava cada creu s’havia trobat una persona assassinada en el temps de la guerra. Aquella macabra presència em posava la pell de gallina. En aquell interminable viatge, una altra inquietud m’assetjava. Aquesta no era a causa dels morts, sinó dels vius. Es comentava que les muntanyes aixoplugaven els maquis que assaltaven masies i viatgers. Mai no ens vam topar amb cap, però fins que no tenia a la vista la mola compacta que formava l’elevació rocosa i el castell, no respirava tranquil·la. Del castell sortien unes muralles que, com dos braços amorosos, envoltaven i protegien els edificis i els seus habitants. Morella era també la terra de Cabrera, el guerriller de les guerres carlines i el seu heroi particular. La història de Cabrera no podia faltar en una conversa de sobretaula.

—Francesc, no entenc per què tens aquesta fixació de venir a Morella cada estiu. Aquesta terra em sembla salvatge i cruel.

No em podia estar de queixar-me. Ell em tornava un somriure, m’agafava la mà, l’estrenyia i em contestava:

—Ja arribem, de seguida estarem instal·lats i passarem uns dies de descans i farem salut. 

Jo sospirava, perquè era conscient que tenia la partida perduda. Alguna cosa es removia dins meu pensant en la Isabel i els seus estiuejos, de festes elegants i sopars vora el mar, mentre jo em veia atrapada dins aquell taxi miserable esperant unes vacances miserables. 

La vida a Morella era un seguit de dies en calma. L’absència de la companyia de la Fernandina em posava encara de més mal humor. No tindria més feina que deixar passar les hores. 

Tot just el dia dos d’agost era el dia del meu aniversari. Per norma el celebraríem el diumenge següent, perquè cada any venien a dinar tots els escolapis del col·legi. Jo no hauria pogut tenir la valentia d’assumir l’elaboració d’un dinar per a una dotzena de persones sense l’ajuda de la Pepita Adell, una veïna del carrer que tenia fama de bona cuinera. Em va costar convèncer-la perquè ja estava amb els preparatius del Sexenni. En aquelles festes es renovava el sentiment de clan, i hom es preparava per rebre els fills de la diàspora preparant ingents quantitats de menjar en un país on aquest no abundava.

El clima aspre de Morella necessàriament havia produït una tradició culinària de moltes calories. Cereals i ramaderia tenien un pes específic en la seva economia. El meu marit, a qui jo considerava una mena de biblioteca, quan el meu fill va observar per primera vegada molts ramats pasturant per les muntanyes de la zona, li va explicar que al segle xvi s’engreixaven sis mil porcs l’any, i que el nombre de caps de bestiar cabrú i de llana havien arribat a vint mil. 

Tant just vam quedar instal·lats a la casa que llogàvem cada any, ens vam dedicar amb la Pepita a preparar el menú. Vaig quedar esgarrifada quan vaig saber que el que ella pretenia era servir no menys de vuit plats per dinar. La Pepita Adell em tranquil·litzava fregant-se les mans en el gran davantal que li cobria mig cos.

—Vostè deixi’m fer, senyora Àngela, que jo sé el que mengen els capellans del col·legi. Tenen tanta gana que no l’acaben mai.

D’aquesta manera, cassoles de carn en tombet, conill Aurèlia i cabrit al forn i carn mechá anaven sortint del foc per anar a parar a la fresquera, mentre el brou bullia en una gran olla per fer la sopa de bunyolets. Quedaven per al final les postres. Es considerava que eren el colofó que tancava el dinar i les que donaven fama a la taula i a la casa que les servia. Jo sospirava. No podia ser possible que tot aquell menjar es pogués acabar en un sol àpat.

—No pateixi, ja veurà que poca cosa que en quedarà al vespre. No podem decebre el pare Marín i el pare Borràs, que són molt llaminers i segurament esperaran tastar la collà, les pinyonades i els flaons.

Aquí no es va acabar el repertori. Muntanyes de bunyols, mantegades, magdalenes i rotllos van acabar omplint els bancs de la cuina.

Inesperadament el meu germà s’havia presentat a mig matí. Havia viatjat des de Mataró d’una tirada amb la seva moto. El vaig veure més prim i molt inquiet. Lluitava per aixecar el nou negoci, però jo creia que el que el tenia preocupat era que entre ell i la seva dona hi havia problemes que encara no s’havien resolt. No em va semblar oportú fer-li preguntes. Estava contenta de tenir-lo amb nosaltres.

Cada any es reunien al col·legi de l’escola Pia de Morella els antics companys de seminari del meu marit junt amb altres escolapis que es quedaven a l’estiu quan el col·legi es tancava per vacances. Tots venien a casa a dinar el dia del meu aniversari. Quan van aparèixer els convidats a mi em va semblar que entrava una nuvolada negra per la porta. Entre tots aquells vestits amb sotana, l’única nota de color era el meu vestit estampat i les camises clares de màniga curta del meu fill i el meu germà. En Francesc s’havia posat un vestit fosc.

Tal com havia previst la Pepita Adell, el dinar va ser un èxit. La gana dels convidats no va permetre que cap de les safates i cassoles que anaven sortint a la taula desapareguessin sense rebre el corresponent homenatge.

El cafè i els licors, i el fum dels puros que en Francesc s’havia encarregat de proveir, animaren la conversa a la sobretaula. Les cares estaven lluentes. L’expressió de satisfacció dels presents em va convèncer més que les paraules de l’encert del menú servit. Un dels convidats d’aquell any era el pare Calassanç, el rector del col·legi de Sarrià. Era el més jove dels presents, una mica més que el meu marit.

La conversa girava d’una manera indolent sobre els últims esdeveniments culturals de Barcelona i la festa de final de curs que s’havia celebrat al col·legi de Sarrià. El pare Calassanç estava cofoi per l’èxit de l’esdeveniment. Ens va explicar amb pèls i senyals els actes que, per altra banda, ja coneixíem per haver-hi estat presents com a pares d’un alumne.

—Com viuen el retorn a l’escola els joves que després de fer la guerra han hagut de tornar per acabar els estudis? —va preguntar el pare Borràs, que ja no exercia la docència i estava dedicat en ànima i cos a estudis de caire científic en el col·legi del carrer Balmes. Tots ens vam mostrar interessats en el tema.

—Pobres nois, quina joventut més desfeta!

Jo sentia pena per aquells joves, ja homes, que havia vist passejar pel pati el dia de final de curs. Resultaven una mica estranys enmig del que era un ambient propi d’adolescents. Vestits com adults i amb cares serioses, donaven l’aparença de no estar gaire integrats en aquell ambient festiu. Algun d’ells portava una cinta negra al braç en senyal de dol. A mi em va semblar que tots ells tenien en la mirada l’expressió d’un dolor desconegut i íntim que els altres desconeixíem.

—Alguns d’ells, que acaben de tornar de la División Azul, m’han dit que van estar al setge de Stalingrad.

Només el nom de la ciutat em va posar la pell de gallina. Aquell episodi de la guerra havia estat dels més horribles que podia imaginar una ment sana. En la veu i el to del pare Calassanç em va semblar captar una mena d’indiferència que em va indignar. Havia vist horroritzada en un documental de l’UFA, un dia que vam anar al cine, les escenes més cruels que mai havia vist. Algú m’havia comentat que el fred i la manca d’ajut exterior havia obligat, tant assetjats com assetjadors, a practicar el canibalisme per poder sobreviure.

El pare Calassanç no tenia una visió tan sentimental i im-pressionable com la meva. Es va embolicar en un discurs patriòtic que em va semblar poc digne pronunciat per una persona que es va passar tota la guerra amagat. Em vaig haver de mossegar la llengua per no dir-li el que pensava. El meu germà, present en la conversa, se’l mirava amb un mig somriure que no vaig saber interpretar si era de tolerància o de menyspreu. Jo també estava pensant en l’Isidre, que va ser ferit i que hauria pogut morir en una trinxera com tants altres joves. 

La guerra a Europa havia estat un veritable holocaust. Havia acabat feia poc i encara es parlava del suïcidi de Hitler junt amb Eva Braun i el seus més pròxims col·laboradors. M’havia horroritzat la notícia que Goebbels havia fet ingerir verí a tots els seu fills abans de suïcidar-se amb la seva dona. Benito Mussolini havia mort afusellat junt amb la seva amant i els cossos havien estat exposats a la burla pública en una plaça de Milà. Les imatges dels camps de concentració i del genocidi de milions de jueus m’havien afectat molt quan les vam veure al cinema, amb l’anunci que Alemanya optava per la capitulació incondicional.

El meu fill no s’atrevia a intervenir en la conversa, però jo veia com la ira li bullia i a dures penes la podia dissimular. Feia pocs dies m’havia parlat d’aquells joves soldats del col·legi. Per a un adolescent impressionable eren com uns herois vinguts de l’infern.

El jove pare rector no tenia cap empatx a declarar públicament la seva fervent admiració per Franco. En això no coincidia gaire amb el meu marit, que venia d’una família carlina i veia el general com un aprofitat que havia sabut maniobrar per fer-se amb el poder. En aquella taula hi havia escolapis que eren del mateix parer que en Francesc i algun d’ells havia subscrit dies abans el manifest carlista de Fal Conde, condemnant el règim franquista.

La conversa va haver de variar cap a altres temes perquè un dinar pacífic no acabés en una acalorada discussió política. Aquell dia vaig poder admirar les dots diplomàtiques del pare Borràs.

—Què m’han dit, pare Calassanç, que ha estrenat un orgue per a la seva capella? 

La cara enfurismada de l’al·ludit va canviar de cop. Tenia un do especial per a la música i tocava el piano amb gran virtuosisme. Haver aconseguit que la capella del col·legi estrenés un nou orgue complia amb una de les seves aspiracions més grans. Alguns pares d’alumnes adinerats havien contribuït en la compra de l’instrument, que havia sonat per primera vegada el dia de la festa. El mateix pare Calassanç ens havia deixat impressionats amb els sons que sorgien d’aquells tubs i omplien l’espai de les meravelloses notes d’una de les tocates i fugues de Bach.

En un moment, l’encís de la música va ser motiu de conversa general. Al pare Calassanç li agradaven les lloances i s’estufava com un paó reial amb l’admiració que els presents li dispensàvem. Aquell capellà no coneixia la humilitat. Era superb i ambiciós. El meu fill no l’apreciava gens.

—Com han anat els estudis aquest any, Josep? —va preguntar. Els petits ulls es clavaven, a través dels cristalls de les ulleres de miop freds i inquisidors, en el meu fill. Jo l’hauria ofegat si hagués pogut. En Josep era una decepció per al seu pare, que hauria volgut un fill que li portés notes brillants. Era un noi sensible i llest, però no tenia la mena d’intel·ligència que el podia portar a figurar en el quadre d’honor del col·legi. Semblava estrany com el meu marit i el seu antic company valoraven més els coneixements adquirits amb els continguts dels llibres de text que la capacitat de reflexionar i observar que tenia en Josep. Jo endevinava que precisament aquella capacitat el portaria a ser un home de caràcter fort i equilibrat.

—Ja ho sap, pare Calassanç. He suspès dues assignatures.

—Sí, ja sé que la física, la química i les matemàtiques no són el teu fort —no en tenia prou. Havia de tocar més a fons—. En canvi, has tingut un excel·lent en dret i economia política.

Però la lloança no anava dirigida a tranquil·litzar-lo, havia de clavar l’últim esperó.

—La política no és una opció. Crec que es perd el temps parlant-ne.

Les galtes d’en Josep van canviar de color, del to clar van passar un vermell rabiós.

—La política és l’essència de ser de l’home que viu en societat per poder assolir la llibertat.

Amb aquesta rabiosa afirmació es va oblidar del tractament a què estava obligat quan s’adreçava al rector.

—Ets massa jove per entendre el joc polític. No ens hem d’oblidar del que hem viscut recentment per cercar la llibertat i utilitzar-la malament —va respondre. El pare Calassanç no podia amagar els sentiments que li inspirava qualsevol declaració sobre democràcia i llibertat.

—Així vostè, pare rector, és partidari del pensament de Hobbes, el que expressa en el Leviathan? Jo prefereixo les idees de Rousseau, perquè avalen els drets del ciutadà i no consideren els homes com unes feres capaces de devorar-se unes a les altres, si no estan sotmeses a la voluntat d’un dictador.

Aquesta vegada van ser les galtes del pare Calassanç les que van canviar de color.

—Jovenet, les teves opinions són perilloses. Jo aconsellaria al teu pare que t’amarri curt.

La veu li tremolava d’indignació. A la sala s’havia fet un silenci pesant. 

—Calassanç, deixi d’importunar el noi —va intervenir el pare Borràs. La seva veu era suau, però els seus ulls intensament blaus semblaven advertir el company.

—Pare Borràs, no em vindrà a dir que les matemàtiques no són importants. Vostè que és un matemàtic —el pare Calassanç no es volia donar per vençut—. Fins i tot la música és matemàtica pura. Només ha d’escoltar Bach.

—Ah, sí. Això és cert, amic meu, però la música també és sentiment. Com ho és la poesia, encara que tingui la seva mètrica. Els seus admirats Bach i Bethoveen mai no haurien pogut escriure una música tan meravellosa sense que hi participessin els sentiments i la inspiració, que no és racional sinó divina —el pare Borràs mirava en Josep—. Per exercir la política també es necessita una gran dosi de coneixement, molta intuïció i un xic de poesia. Sense això els polítics serien insuportablement avorrits.

Després de dir això va deixar anar una rialleta de conill i va afegir:

—A tots els que es dediquen avui a governar el país, els diria que els falten uns quants coneixements, no tenen cap intuïció i desconeixen com poden vibrar els sentiments quan un s’apassiona per defensar allò en el que creu. 

Després d’aquest llarg discurs va picar l’ullet a en Josep. El meu fill es va aixecar de la cadira amb els punys serrats.

—Pare, dispensa’m, però he de marxar.

En Francesc anava a dir-li que segués altra vegada i demanés disculpes. Li vaig llegir el pensament. Em vaig avançar abans que tot es compliqués més.

—Va, Josep, ja pots marxar. Ja sé que t’esperen els amics. 

El meu germà m’observava des de darrere la columna de fum que sortia del seu cigar, amb un mig somriure.

—Qui vol un altre cafè? Pare Calassanç, li va bé una altra copa de conyac? 

En Francesc també em mirava, però no hi havia simpatia en la seva mirada. Flamejava d’indignació. No vaig abaixar la vista. Era la primera vegada que el desafiava públicament i estava disposada a discutir fins on fos per defensar el nostre fill. Davant l’emmudit auditori semblàvem dos galls disposats a arrancar-se la cresta. No obstant, el cor em bategava amb fúria. En Francesc ja havia deixat entreveure que hi podia bullir d’ira amagada, sota l’aparença d’una calma educada.

El pare Marín va trencar el gel encetant una conversa sobre les pintures rupestres de Morella la Vella, que l’endemà tenien previst de visitar. En poca estona la tensió va afluixar i vam poder acabar la festa en pau. Sortosament al cap de poc, alguns dels convidats i jo mateixa, que m’havia compromès amb el matrimoni Salinas, havíem d’anar cap la plaça de bous per assistir a la corrida que estava anunciada per a aquella tarda de diumenge.

La plaça de Morella, com que estava encaixonada entre la paret de la roca sobre la qual s’havia construït el castell i el col·legi dels escolapis, no tenia la forma d’una plaça de bous típica. Quan hi vam arribar, ja teníem el lloc reservat. El senyor Salinas, empresari taurí de Castelló, era fill de Morella i s’encarregava de l’organització de les corrides que se celebraven durant les festes. Els toreros no eren d’anomenada i els toros més aviat semblaven raquítics. Però la gent volia gresca i l’espectacle era molt esperat. La plaça estava de gom a gom. 

Ramon Salinas venia cada any a estiuejar a Morella. Tenia poc més de quaranta anys. Vestia amb un gust excèntric i vulgar. La seva dona era baixa d’estatura i sobrepassada de pes, igual que el seu únic fill de 12 anys, que tot el dia anava darrere d’en Josep. El meu fill, amb els seus quinze anys acabats de fer i l’atractiu de ser un foraster ben plantat, estava causant estralls entre les jovenetes del poble. Aquell mateix matí n’havia passejat una de ben bonica a la gropa d’un cavall guarnit a l’estil morellà, acompanyant la cercavila. El cavall li havien deixat uns amics del propietari de la casa on nosaltres ens estàvem. L’exhibició de cavalls era tradicional. Els genets recorrien els principals carrers del poble i alguns, com el meu fill, passejaven una dona agafada a la cintura. 

A en Francesc no li agradaven les corrides. Es va quedar amb el pare Marín per parlar de les col·leccions de fòssils que havia anat fent durant les seves excursions pel terme.

La família Salinas estava asseguda a la primera fila. En la mitja part de l’espectacle, la senyora Salinas va aixecar un cistell que fins aquell moment havia tingut al costat dels peus. Era el berenar. Tothom portava el berenar per a l’ocasió. Entrepans, coques i dolços van anar sortint com de la bossa de Sant Ferriol, que mai no quedava buida. Després del dinar de casa, no tenia ganes d’enfrontar-me amb aquell repte, però la insistència de la bona dona em va fer acceptar un ametllat i una copa de vi dolç. En Salinas havia maniobrat per seure al meu costat i durant la resta de la corrida no va parar de dirigir-me paraules carregades d’intenció a cau d’orella. 

—Àngela, vostè és una dona que sap viure. Tots dos junts podríem passar-ho bé.

Jo reia 

—Ai, senyor Salinas, vostè és un don Juan. 

El que pensava era que aquell home vulgar era un don Juan de via estreta. La senyora Salinas, aliena a les intencions del seu marit, continuava menjant. Tenia la cara congestionada per haver ingerit un excés de calories. Un enorme ventall es balancejava de davant cap enrere colpejant-li el pit opulent, amb moviments enèrgics, per tal d’alleugerir els efectes del vi dolç que havia begut generosament.

En Salinas va intentar quelcom més que recitar-me paraules atrevides que em feien riure. Quan la seva mà es va posar sobre la meva cintura, vaig pensar que havia anat massa lluny. Amb veu baixa, amb un to calmat i amb un mig somriure, li vaig dir:

—Senyor Salinas, fins ara hem estat amics. Li demano que respecti aquesta amistat i no intenti sobrepassar-se, perquè li clavaré una puntada de peu que li farà veure les es trelles.

L’home va apartar la mà de la meva cintura com si li hagués picat un escorpí. Em vaig prometre tallar tota relació amb aquella família. 

El mes d’agost s’havia acabat i amb ell les vacances. Tocava desmuntar la casa i tornar a Barcelona. En Josep anava com somnàmbul i contestava sense saber gaire el que se li preguntava. Jo havia advertit la impressió que li havia causat la filla petita de can Blasco. Els havia vist la nit anterior passejant agafats de la mà i mirant-se com si estiguessin sols al món. El primer amor del meu fill. 

Les setmanes següents, en arribar a casa, el veia dirigir-se amb ànsia a la taula del rebedor per escorcollar entre la correspondència per si hi havia carta de Morella. Aquell frenesí d’anada i tornada de cartes plenes de promeses eternes que mai no es complirien va durar fins a l’entrada de l’hivern. 

CAPÍTOL 9

Ens van convidar a la festa d’aniversari de la Isabel. No podíem presentar cap excusa per no anar-hi. No valia dir que acabàvem d’arribar de vacances, perquè la gent entén que durant les vacances les persones descansen. Havíem arribat el dia abans i les maletes encara estaven a mig desfer. Havia passat mig matí contestant les preguntes de la Fernandina. Volia saber-ho tot, si havia fet bon temps, si les festes havien estat boniques, si n’haviem gaudit, que quines visites havíem tingut, que quins havien estat els convidats del dia del meu aniversari, que quina roba m’havia posat. La Fernandina ho absorbia tot com una esponja, mentre la seva expressió mostrava el plaer de participar amb la imaginació del que hauria pogut fer en persona.

—I tu, Josep, has fet alguna conquesta aquest estiu? Segur que Morella estava plena d’estiuejants boniques.

En Josep es va fer l’orni, com si no hagués sentit la pregunta.

—Josep, maco, no em vols explicar res, tu? —el provocava la Fernandina—. Recordo que l’any passat hi havia una noieta que et portava de cap. Que no l’has vista, aquest any? 

A en Josep se li van posar vermelles les orelles. Es feia el distret mirant les instruccions que havia tret de la caixa per muntar un vaixell, que el meu germà Pau li havia portat de Barcelona el dia que va venir a Morella. 

El meu germà de vegades em desconcertava. La guerra l’havia canviat molt, suposo que com a tots nosaltres, però ell semblava com si encara no hagués trobat el seu lloc. L’havia sorprès més d’una vegada mirant el seu fill. Aquell fill que encara no havia nascut quan ell va marxar, i que quan va tornar no el reconeixia com a pare, s’amagava rere les faldilles de la seva mare o es posava al costat del meu marit i li agafava la mà, com si tingués por que li pogués fer mal l’home desconegut que intentava abraçar-lo. No tenia prou confiança amb la meva cunyada per preguntar-li com els anaven les coses. Encara que, ben mirat, no calia preguntar. N’hi havia prou d’observar-los. El que veia entre ells era una total falta de comunicació. Semblaven dos estranys que intentessin reprendre una vida que havia desaparegut, un passat que no es podia tornar en present. Quan pensava aquestes coses, una veu en el meu interior m’avisava que no intentés entendre-ho tot, que hi havia coses que era millor no raonar-les, no preguntar-ne els perquès. Hi havia preguntes que no tenien respostes. 

La Fernandina punxava amb preguntes que torbaven el meu fill. En Josep acabava de fer quinze anys i totes les hormones del seu cos s’estaven alineant per presentar batalla als reptes de fer-se home. 

Aquell estiu crec que per primera vegada va notar com se li despertava el cos i com es revelaven les complexes reaccions que torbaven els adolescents. Havia deixat de ser un nen. Ho havia vist la nit del ball, mentre tenia agafada la noieta amb qui l’any passat havia compartit els jocs innocents de la infantesa. Aquest any els jocs ja no eren innocents. I si ho eren, el despertar dels sentits els havia fet perdre la innocència davant del descobriment de sensacions i necessitats desconegudes fins llavors. 

Havia observat com la música lenta els apropava, sense que ells poguessin fer res per evitar-ho. Ballaven allunyats del que els envoltava. Jo sabia com era aquesta sensació, perquè havia passat per la mateixa experiència la primera vegada que un home atractiu m’havia tingut entre els seus braços. Encara recordava quan ballava al centre d’una pista, exposada a totes les mirades i, no obstant, sense ser conscient d’estar enmig de la gent. 

En Josep es va refugiar a la seva habitació, després de dirigir una mirada ressentida a l’amiga que setmanes enrere era la seva confident. La Fernandina es va encongir d’espatlles, com no donant importància a aquella actitud.

—Àngela, per què està tan trista? 

La pregunta em va deixar parada i em va treure d’aquella allau de pensaments que s’havien presentat sense demanar permís.

—No estic trista, Fernandina, estic cansada. Aquest viatge sempre em trasbalsa, ja ho saps.

Ella em va agafar les mans entre les seves petites i aspres.

—Àngela, no sé per què sempre tinc la sensació que vostè no és del tot feliç, i no ho entenc. El senyor Francesc l’estima molt. Suposo que viure tan lluny de la família li deu ser molt difícil de suportar, a vostè, i més després de la mort de la seva mare.

La Fernandina va sospirar i va continuar parlant.

—Jo trobo a faltar la meva germana cada dia més. La mare i jo ja no som ni una família. Ella sempre té el cap en un altre lloc i no sé com arribar fins a aquest lloc i fer-la tornar amb mi. Sé que pensa que el pare un dia apareixerà, que ens localitzarà i ens compensarà pels anys perduts, però jo sé que no tornarà, que, sigui on sigui, té una altra vida. Jo em conformo amb aquesta realitat però ma mare no l’acceptarà mai. Ella continua esperant-lo cada dia. Moltes vegades jo voldria que hagués mort durant la guerra, en lloc de marxar cap a França i allí oblidar-se de nosaltres. Més val plorar un mort que un viu que no sap estimar.

Una llàgrima baixava per la galta de la noia sense que ella se n’adonés. Era injust que tan jove hagués de suportar una càrrega tan pesada. A la seva edat jo encara no sabia que la vida podia fer plorar. Estava convençuda que el sol sortia cada dia per il·luminar la felicitat de les persones. 

El telèfon ens va treure d’aquell moment d’intimitat. Era la Isabel altra vegada, per recordar-nos que dissabte a la nit celebrava el seu aniversari. Una festa que deia que tancava la temporada d’estiu. 

—Àngela, no em vingueu amb excuses, us espero dissabte. Aquest any ho celebrem a la Font del Lleó, perquè el temps encara permetrà que el sopar se serveixi al jardí. Ja tindrem temps de tancar-nos. Déu, com odio l’hivern —la veu exasperada de la Isabel no tenia fonament—, sempre hauria de ser estiu. Ah!, i posa’t ben maca, que serà un sopar amb ball. Jo tinc ganes de posar-me un vestit que no he pogut estrenar a Santa Cristina, perquè la segona quinzena d’agost ha estat molt revoltada. Ha fet un temps infame.

El que volia dir la Isabel era que ella portaria un vestit de nit, segurament sensacional, que els homes anirien d’etiqueta i que a mi m’obligaria a anar de compres per estar a l’altura del que ella esperava de mi.

El temps va obeir la Isabel. La primera setmana de setembre es va mantenir en una temperatura estiuenca, malgrat que els dies ja eren més curts. Les nits encara eren càlides, com si el temps s’hagués trastocat i tornéssim cap a l’estiu. 

Vam arribar en taxi. Davant l’entrada del restaurant, uns quants cotxes ens van alertar que els convidats havien anat arribant. La Isabel estava radiant. Portava un vestit llarg de color blanc, que li feia ressaltar la pell morena. El cos estava brodat en forma de cor, sostingut per uns tirants de pedreria. La faldilla també s’adaptava perfectament a la seva figura. Els cabells, molt rossos, feien sospitar que havien estat oxigenats per aclarir-ne el color natural. Els portava pentinats a l’estil de la Verònica Lake, una part en ondes sobre la cara, l’altra recollida amb una pinta de pedreria. L’Isidre anava tot de blanc, amb llaç negre. També l’afavoria el color de la pell enfosquida pel sol de les vacances.

Hi havia cares conegudes d’altres trobades. No em sentia fora de lloc amb el meu vestit de nit de color verd mar, perquè ressaltava, tal com m’havia assegurat la dependenta del Dique Flotante, el color dels meus ulls. Era d’un georgette molt fi i el tall sota el pit amb escot en forma de ve m’estilitzava. Portava muscleres, una mica exagerades pel meu gust, però la venedora m’havia convençut que era l’última moda. Em va assegurar que aquest estil de vestit el portava la Rita Hayworth en una pel·lícula i a mi m’estava igual de bé. Vaig riure perquè sabia que allò no era veritat, ni de lluny, però m’agradava l’efecte dels brodats amb lluentons i pedreria sobre les espatlles, ressaltant-ne el volum. Les mànigues estretes i llargues s’havien de cordar al puny amb petits botons de diamants de fantasia i la faldilla acampanada queia sobre els peus amb la gràcia de la seda. La màniga llarga, en un ambient on les altres dones lluirien braços i escots daurats pel sol, oferiria un contrast que no em desagradava. A més, amagaria el color emblanquit de la meva pell de pèl-roja. Portava els cabells recollits en un pentinat alt que m’estilitzava la corba del coll, amb els rínxols formant una corona sobre el cap. Em sentia bé. En Francesc havia aprovat amb un gest entre sorprès i complagut la meva indumentària i el meu fill va ser molt més expressiu en la seva admiració.

—Mare, estàs guapíssima! 

—Àngela, estàs guapíssima.

La Isabel havia utilitzat les mateixes paraules que el meu fill. L’Isidre era al seu costat. No l’havia vist des de l’última vegada que va dinar a casa. Tornar-lo a veure em va produir una mena de neguit que no era benvingut. Ell va saludar en Francesc fent una broma. Després es va adreçar a mi.

—Àngela, gràcies per venir —em va saludar. Em va agafar la mà i va fer el gest de portar-la als llavis. Un gest antiquat, però que a l’Isidre li quedava bé perquè estava desproveït d’afectació.

Potser érem un centenar de convidats dividits en taules per a deu persones. Ens van situar a la taula del matrimoni Muñoz, amb dues parelles més amb qui havíem coincidit en alguna ocasió a casa de la Isabel i l’Isidre. També tenien a veure amb la fabricació tèxtil. De seguida la conversa es va generalitzar, per derivar cap al terreny de les dificultats per obtenir matèries primeres i cap al de la competència, fent escarafalls sobre la insensibilitat del govern de Madrid amb les necessitats de Catalunya. A les dones ens van quedar poques alternatives de conversa. Algunes parlaven de l’última representació al Liceu mentre que jo vaig comentar l’estrena de la revista dels vienesos, amb la Herta Frankel i el Franz Joham, que havia estat l’èxit de la temporada anterior.

El sopar havia acabat. L’orquestra va començar l’actuació quan servien el cafè. La cantant era una noia amb la imatge calcada de la Rita Hayworth a Gilda: vestit negre sense tirants, guants negres per sobre el colze i un tall a la faldilla estreta que deixava al descobert tota la cama esquerra. Els cabells llargs i ondulats li queien sobre les espatlles. Amb veu ronca i arrossegada va començar a cantar Amado mio, la cançó que Gilda havia posat de moda.

Les taules s’havien situat de manera que al mig s’havia reservat un espai per a una petita pista de ball. En Francesc sabia ballar poc i aquella nit no va fer cap gest per convidar-me a sortir a la pista. La mancança em dolia. Hauria volgut ser una més d’aquelles parelles que es deixaven portar pel ritme de les cançons melòdiques. La nostra taula s’havia anat buidant. Només quedàvem ell i jo. Em sentia incòmoda, com si la gent em mirés i pensés que jo m’avorria, mentre ells s’ho passaven bé.

—Francesc, ni aquesta nit que la teva dona està preciosa no ets capaç de fer l’esforç de lluir-la ballant?

L’Isidre estava dret al meu davant. El to irònic, no sé per què, em va sonar humiliant. Vaig aixecar el cap, però els ulls no transmetien cap missatge de burla. M’observaven expectants. 

—Si tu no balles amb l’Àngela, suposo que no tindràs cap inconvenient que la convidi jo, oi? 

Mentre deia això, em donava la mà per fer-me aixecar de la cadira. Sense deixar-me anar, em va portar cap al mig de la pista per girar-se, agafar-me per la cintura i iniciar els passos del bolero que estava sonant. Li arribava a l’altura de l’orella, perquè portava unes sabates de taló molt alt. La meva mà esquerra l’havia de posar sobre l’espatllam, però només la hi vaig recolzar amb la punta dels dits. L’altra, dins la seva mà, no la sentia segura i tenia por que ell ho notés. Estava entre els seus braços a la vista de tothom. Quina bajanada estava pensant? Tots el que ballaven estaven en braços els uns dels altres. Així es ballava, així havia estat sempre. Feia pocs dies, el pensament del que havia sentit quan havia ballat per primera vegada amb un home atractiu havia estat causa d’una llarga reflexió sobre l’amor i la felicitat, i ara estava repetint aquells pensaments, mentre un home atractiu i experimentat em conduïa amb estil i gràcia per la petita pista de ball, igual que ho estaven fent la resta de parelles. No obstant, dintre meu, ballar amb ell no em produïa indiferència. Alguna cosa càlida m’estava penetrant fins al moll de l’os. El braç que em sostenia per la cintura estava estrenyent més del que era necessari, acostant-me al tors que tenia al davant. El braç que havia començat el ball una mica estirat per sostenir-me la mà, ara estava replegat sobre el lloc on li bategava el cor, i m’acaronava el palmell amb el dit polze. Els dits que s’havien posat sobre la seva espatlla, protegida per la tela armada de l’americana, s’havien desplaçat sense que me n’adonés darrere del seu coll, en contacte amb la seva pell. La galta una mica aspra de l’Isidre, com per casualitat, tocava el meu front. Jo sentia que em costava respirar. Entre els nostres cossos, que es movien al ritme dels compassos de l’orquestra, ja no quedava cap espai.

L’Isidre no va dir ni una paraula en tota l’estona que va sonar la melodia. Segons abans d’acabar, els seus llavis es van desplaçar una mica per posar-se sobre el lloc on naixia el meu cabell. La màgia es va trencar amb l’últim so trist i llarg del bolero que cantava la pèrdua de l’amor. 

Vaig tornar a la taula caminat davant l’Isidre. Ell va separar la cadira perquè pogués seure. Se’n va anar sense dir res i jo no em vaig girar per veure’l marxar. En Francesc estava parlant amb un dels veïns de la taula del costat de no sé què. No entenia res del que deien. No podia recuperar la consciència i, quan es va fer present, un calfred es va aixoplugar dins meu tot gelant el fluid de la sang. «No havia estat res», em deia. Uns segons de màgia d’una nit d’estiu.

 En Francesc va portar a casa les fotografies que havia pres durant els dies que havíem passat a Morella. Érem la imatge d’una família feliç. Per què no em sentia d’aquella manera? En una d’elles em veia al costat del senyor Salinas, aquell dia que havíem coincidit per anar als bous i ell no em deixava ni a sol ni a ombra, mentre la seva dona es passava la tarda menjant pastissos. En una altra hi havia el mateix Francesc, vestit d’excursionista, somrient al costat d’en Josep, de quan van anar a visitar les pintures rupestres de Morella la Vella. La majoria recollien les imatges dels carrers adornats de la festa del Sexenni i de les processons. En una d’elles, en Josep anava muntat a cavall i al seu darrere, agafant-li la cintura, la mateixa noia amb qui l’últim dia els havia vist passejar agafats de la mà, amb el gest trist per l’anunci de la separació, la mateixa amb qui havia vist que es besaven al portal de casa seva, quan en Francesc i jo tornàvem una nit de passejar per l’Alameda. Ells no ens van veure. Jo havia premut la mà sobre el braç d’en Francesc. 

—Deixa’ls. No diguis res, són joves.

Quan en Josep va veure la fotografia, la va mirar una estona. I com si estigués defensant una propietat que se li volgués arrabassar, va dir:

—Aquesta és per a mi. 

CAPÍTOL 10

La Isabel estava malalta. S’havia refredat el dia de la festa i tenia febre. Els col·legis iniciaven les classes el quinze de setembre, però la seva filla era a Puigcerdà amb la família Muñoz i ells havien d’anar a Suïssa per deixar els seus dos fills al col·legi. S’havia d’anar a buscar la Mònica i la Isabel no podia.

—Sisplau, Àngela, ves tu amb l’Isidre a Puigcerdà a buscar la nena.

Vaig intentar protestar, negar-m’hi, dient que l’Isidre podia anar-hi sol, que el viatge era curt.

—Ni t’ho pensis. L’Isidre és un maníac quan condueix. No li deixaria la nena sola amb ell ni en somnis. A més, el viatge és perillós, la carretera està plena de revolts. Segurament no podreu tornar el mateix dia. Haureu de fer nit a casa dels Muñoz —encara va afegir, com si no tingués cap importància.

Aquest fet encara em va neguitejar més. No estava disposada a emprendre un viatge tan llarg amb l’Isidre. Aquella mateixa tarda, quan jo entrava a la sala per parar la taula per sopar, en Francesc va aixecar el cap del diari.

—Àngela, hauràs d’acompanyar l’Isidre per recollir la Mònica a Puigcerdà. M’ha telefonat la Isabel a la fàbrica per demanar-me que et convenci. Només confia en tu per fer que l’Isidre condueixi amb precaució amb la nena al cotxe.

Vaig claudicar.

L’endemà al matí, la Fernandina va treure el cap per la porta de l’habitació.

—L’Isidre ja ha arribat. S’està esperant al carrer.

Havia acabat de posar dins una petita maleta el que creia que necessitaria per passar una nit fora de casa. La vaig tancar. Un profund sospir reafirmava la meva recança de fer aquell viatge. La Fernandina m’observava amb atenció i amb els ulls brillants.

—Quina enveja li tinc, Àngela! Poder viatjar amb l’Isidre amb el cotxe descapotable. És tot un luxe en un dia tan esplèndid!

Jo la mirava de reüll mentre agafava la maleta i la bossa. L’entusiasme de la Fernandina no tenia res a veure amb el meu estat d’ànim. Vaig treure les ulleres de sol de la funda i me les vaig posar, tot i estar encara dins el pis.

—Ja ha agafat un mocador per protegir-se els cabells? L’aire la despentinarà —la Fernandina semblava una gallina lloca donant voltes al meu voltant.

—Et deixo al càrrec de la casa. Fins demà a la tarda. 

Li vaig fer dos petons i vaig baixar l’escala. L’Isidre estava repenjat a la porta del cotxe. Portava pantalons i camisa blanca amb els dos primers botons descordats, americana creuada blau marí i un mocador granat lligat al coll, amb les puntes dins la camisa. Quan em va veure, va venir per agafar-me la maleta. Amb ulleres de sol que li amagaven els ulls, era la imatge viva d’un protagonista de pel·lícula, amb una certa semblança a Gary Cooper. Era l’home més alt que havia conegut. 

—Bon dia, Àngela. Fa un dia magnífic, no et sembla?

Jo havia estès la mà, però ell la va ignorar, com feia sempre. Es va acostar i em va fer un petó cortès. 

Somreia de satisfacció quan va posar el cotxe en marxa. Aquell cotxe era la seva joguina. Les llargues cames semblava que no podien cabre dins el petit espai del conductor. Va començar el viatge. Quan vam enfilar la carretera en direcció nord, l’aire era tan suau i el sol tan agradable que vaig oblidar totes les preocupacions. Hi havia poc trànsit i el paisatge del Vallès Oriental anava desfilant al meu costat com un calidoscopi de verds, vermells i marrons.

—Vas bé, et molesta l’aire? —em va preguntar girant el cap una mica cap a mi.

—No, no em molesta l’aire. És molt agradable viatjar d’aquesta manera.

Ho havia de reconèixer. Era una delícia comparat amb el suplici del viatge en taxi a Morella. Notava l’esperit lleuger, i les cabòries, que m’havien perseguit des que havia acceptat com un fet ineludible aquell viatge, van desaparèixer. Estava gaudint del moment, no calia pensar en res més.

 La carretera era estreta i en molts trams el paviment estava fet malbé. Ningú no semblava preocupar-se de l’estat de les carreteres. Ens creuàvem amb cotxes que portaven una mena de dipòsit penjat al costat. L’escassetat de benzina havia obligat a utilitzar el gasogen, que requeria aquell lleig artefacte. 

—Isidre, com ho farem per posar benzina? Ja tens cupons per omplir el dipòsit?

Va girar un moment el rostre, somrient i despreocupat.

—No et preocupis, tinc cupons per a benzina. No oblidis que tinc una fàbrica que funciona amb motors dièsel.

—És el mateix dièsel que necessites per al cotxe? —vaig indagar. Allò se’m feia estrany.

 —Ai, Àngela! Deixa el teu caparró en repòs. Cavil·les massa, tu.

La seva mà dreta es va deixar anar del volant per posar-se a sobre la meva, que descansava a la falda. Vaig fer un salt en sentir el contacte. L’Isidre ja no somreia quan la va deixar anar per tornar-la a posar al volant. Aquell home de vegades m’exasperava. Semblava com si es burlés de mi per obligar-me a estar sempre a la defensiva.

Quan vam passar per Puig-reig creia que pararíem, ja era la una del migdia passada. Jo tenia ganes d’anar al lavabo, però no gosava dir-li que parés. Ell semblava llegir-me el pensament.

—Dinarem a Gironella. Hi arribarem d’aquí uns quinze minuts. Pots esperar fins llavors?

L’al·lusió tan directa a la meva necessitat em va fer pujar els colors i no vaig poder articular paraula. Amb el cap vaig fer un gest d’assentiment. Segurament el va veure de reüll. En arribar a Gironella vam passar pel Pont Vell. Al riu vaig veure famílies d’ànecs silvestres que formaven fileres des del més gran al més petit. Pont amunt, per un carrer estret i costerut, vam arribar a una plaça on l’Isidre va aparcar. De seguida un grupet de nens es van acostar bocabadats a veure aquell cotxe blanc i lluent. 

—Ei, us agrada el meu cotxe, oi? Me’l vigilareu perquè no li passi res? —es va ficar la mà a la butxaca i en va treure unes quantes monedes—. Això és per a vosaltres.

Les criatures semblaven petrificades davant aquell desconegut, vestit com segurament no havien vist mai ningú, i amb un cotxe que segurament tampoc no n’havien vist mai cap altre d’igual. Un d’ells va allargar la mà mecànicament, mentre les mirades fascinades anaven de l’home a la màquina.

 —Anem, Àngela. Ja començo a tenir gana.

Com si fos la cosa més natural del món, m’agafà pel braç i ens dirigírem cap a un carrer que sortia de la plaça. Gironella devia ser un poble molt antic, les cases de pedra amb escuts sobre les portes així m’ho deien. Vaig mirar les restes del castell i les muralles que en aquell moment es feien visibles. Vam arribar a una fonda que hi havia a la plaça de Santa Eulàlia. Una cop a dins, l’Isidre es va parar un moment a parlar amb una dona de mitjana edat que portava un gran davantal. La dona, amb un ample somriure, va venir cap on jo m’esperava mentre em deslligava el mocador del cap.

—Vingui, senyora, i li mostraré on està el retrete. No pateixi, ja sé que els de la capital tenen habitacions amb bany. Això no li ho puc oferir, però tot està ben net i desinfectat i també trobarà un lavabo amb aigua. Ara li porto la tovallola.

Quan vaig tornar, pentinada, amb les mans i la cara netes de la pols de la carretera, em sentia més bé. L’Isidre ja havia ocupat una taula que quedava al costat de la finestra. No hi havia ningú més al menjador. Es va aixecar per apartar-me la cadira perquè pogués seure al seu davant. M’encantava aquella galanteria desimbolta que practicava com la cosa més natural del món.

—Ja he demanat per als dos, si no et fa res —va fer un gest de disculpa—. Sopa amb fideus de primer plat i be fet al forn, que aquí és deliciós. Et va bé?

Vaig fer un gest d’assentiment, mentre ell m’omplia mig vas amb un vi fosc. El vaig notar aspre al contacte amb la llengua. Va veure el meu gest.

—Beu-ne una mica. Aquest vi és bo, encara que no en pots abusar. Et podria tombar d’esquena —va dir somrient.

No tenia cap intenció que el vi em pogués provocar aquell efecte. L’Isidre em va distreure l’espera amb comentaris sobre el poble, i les vegades que havia fet aquell mateix recorregut.

—La Isabel vol que compri una casa a Puigcerdà. Ara sembla que molts dels nostres amics estan comprant allí per aprofitar la casa a l’estiu, i esquiar a l’hivern.

—Jo creia que a la Isabel no li agradava la muntanya —vaig comentar estranyada—. Sempre m’ha dit que li agradaven més els llocs de mar.

Recordava els seus comentaris punxents quan va saber que aquell any tornaríem a estiuejar a Morella. L’Isidre es va treure les ulleres de sol. Els ulls castanys em van mirar amb impertinència.

—Amiga meva, encara no coneixes la Isabel? Ella ho vol tot. És l’eterna insatisfeta. 

No arribava a comprendre si parlava seriosament. Jo no volia criticar la Isabel, ni tampoc acabava de tenir clar si el que acabava de dir era una crítica o un comentari complagut dels capricis de la seva dona. Així que vaig dir el primer que se’m va ocórrer.

—La Isabel està molt afavorida quan està morena. El dia de la festa estava sensacional.

Teníem les tasses de cafè al davant. El cafè era una debilitat de la qual no em podia desacostumar.

—I tu, ventafocs, no estaves sensacional el dia de la festa? Per fi vas sortir de la carabassa —va dir somrient. El seu somriure em recordava el d’un depredador a punt de mossegar. Estava desconcertada per la seva reacció inesperada. Les galtes em cremaven. No em vaig adonar que havia avançat la mà, que tenia en repòs sobre la taula, fins que vaig sentir com agafava la meva. Vaig intentar retirar-la, però ell va fer pressió per no deixar-me anar.

—Isidre, sisplau, què poden dir, si ens veuen? 

—No poden dir res, perquè no saben qui som. Segurament pensaran que ets la meva dona i que jo només acarono la teva mà perquè t’estimo.

 Ara sí que s’estava burlant de mi.

—Això és massa seriós per prendre-s’ho a broma. No m’agrada que et burlis de mi.

Estava realment disgustada i, amb un esforç que em va fer mal al canell, vaig enretirar la mà per posar-me-la a sobre la falda. Sota la taula, lluny d’ell. Alguna cosa va canviar en la seva expressió. Jo esperava un altre comentari sarcàstic, però em vaig equivocar. No va dir res. Em va mirar d’una manera que no vaig poder desxifrar. Es va aixecar i va pagar el dinar.

El camí el vam continuar en silenci. Jo pregava per arribar aviat a Puigcerdà. Quan ja havíem passat Guardiola de Berguedà, el cel va començar a ennuvolar-se. Abans que l’Isidre tingués temps d’apujar del tot la capota del cotxe, unes gotes, grosses com punys, començaren a caure sobre el paviment. Vaig sentir com si algú hagués fet esclatar un globus. El cotxe semblava no obeir el conductor. L’Isidre va dir un renec. El cotxe va fer un gir estrany i vaig veure amb esglai com se n’anava al terraplè que hi havia a l’esquerra de la carretera. Allà es va aturar amb un gran esbufec, mentre el cap em xocava contra el vidre del davant. Estava estabornida. Em costava entendre què em deia, mentre em treia del cotxe i m’asseia al voral de la carretera.

—Déu meu, Àngela, t’has fet mal?

Era evident que m’havia fet mal. Almenys el que sentia al front així ho demostrava. Ell em passava les mans per les espatlles i després m’apartava els cabells de la cara per mirar la ferida que m’havia fet en xocar contra el vidre. El mocador del cap m’havia relliscat cap enrere. 

—Àngela, ho sento. S’ha punxat una roda i no he pogut dominar a temps el cotxe —es va disculpar. Mentre deia això m’eixugava amb el seu mocador de butxaca un petit fil de sang, que em baixava pel costat de la cara, i feia pressió sobre la ferida perquè deixés de sagnar. Vaig aixecar la mà per posar-la sobre la ferida.

—Perdona’m, Àngela, ho sento molt! 

La pluja queia amb força.

—Isidre, no pateixis, només ha estat l’ensurt.

Volia apartar-lo. La seva proximitat em torbava. La pluja con-tinuava caient sense misericòrdia. Tots dos estàvem xops. 

—Sisplau, puja al cotxe. Jo esperaré per si passa algú i ens pot portar fins a Bagà, que està a prop d’aquí.

Vaig obeir tremolant. El cotxe havia quedat inclinat amb el motor contra el terraplè. La terra era tova i semblava que no havia patit gaires desperfectes. A dins, almenys s’estava a recer de la pluja.

—Isidre, no et pots quedar al mig de la carretera amb aquesta pluja. Agafaràs una pulmonia.

 —Gràcies, ventafocs —em va agafar la mà que aguantava el mocador contra el front, per veure’m la ferida—. Ja no surt sang. És un tall petit. Demà tindràs un nyanyo i aquesta nit un bon mal de cap.

Tot seguit es va dirigir a la part del darrere del cotxe. De dins del petit portamaletes va treure un impermeable de color groc, dels que portaven els mariners, que el cobria quasi de cap a peus. L’estona es feia eterna, cada vegada era més fosc, i jo pensava que ens quedaríem al mig d’aquell desert tota la nit. De lluny van aparèixer dos fars en direcció a nosaltres. Era una camioneta que semblava ser del temps en què es van inventar els primers cotxes. El conductor va parar i va baixar.

—Caram, senyor, sí que ha tingut sort. Si en lloc de caure cap l’esquerra ho fa cap la dreta, ara estaríem lamentant la pèrdua de vostè i d’una meravella com aquesta. 

Jo havia abaixat el vidre de la finestra just per escoltar l’observació. La veu de l’Isidre sortia de les profunditats de la ca-putxa groga.

—Sí senyor, hem tingut sort. He pogut dominar la direcció quan s’ha rebentat una roda.

L’home llavors va mirar cap a dins el cotxe i em va veure amb el mocador tacat de sang subjectat contra el front.

—S’ha fet mal la seva esposa?

Quan vaig sentir aquelles paraules vaig fer un salt del seient disposada a replicar adequadament.

—Ha xocat contra el vidre i amb el cop s’ha fet un petit tall, però crec que no té gaire importància —jo observava amb la boca oberta l’Isidre i creia que ell havia endevinat la meva intenció de desfer el malentès—. Encara està una mica trasbalsada. Seria tan amable de portar-nos al pròxim poble? Crec que és Bagà.

—Jo vaig cap allà. Pugin, que els hi portaré. Demà a primera hora intentarem treure el cotxe d’aquí i portar-lo al taller d’en Pericó perquè li canviï la roda. I de passada que miri si el motor o la direcció han patit alguna avaria.

L’Isidre em va ajudar a sortir del cotxe, protegint-me amb el seu impermeable fins que vaig pujar a la cabina del camió, al costat del conductor. Ell va seure al meu costat, va tancar la porta i amb un ràpid moviment es va treure l’impermeable mullat, evitant que jo quedés xopa amb el contacte.

—Caram, quina tempesta! —va comentar així que es va asseure. No semblava pertorbat per l’accident ni per la situació. Jo hauria dit que fins i tot li feia gràcia aquella aventura inesperada. 

Vam arribar a Bagà, un poble mig submergit enmig de muntanyes. Les úniques llums que es veien eren les que deixaven passar les finestres de les cases. Ja no plovia tant. El vehicle va parar davant una casa que tenia un gran portal d’arcada.

—Visc aquí. Baixin i la meva dona els atendrà. A la llar de foc es podran escalfar i assecar la roba mullada.

La dona del nostre benefactor devia haver sentit l’arribada del marit i les veus estranyes que l’acompanyaven. Ens va rebre a l’entrada de la casa i la seva mirada interrogant anava del marit a nosaltres.

—Núria, aquests senyors han tingut un accident amb el cotxe a la carretera. Mira d’oferir-los una mica de cafè o llet o alguna cosa més forta.

La dona, que no devia ser més gran que jo, m’observava amb un gest de preocupació.

—Vingui, senyora, passi al costat de la llar de foc. Està més blanca que el paper. Ja m’imagino que l’ensurt haurà estat gran.

Jo obeïa amb recança, encara que l’expectativa d’acostar-me a un foc era massa temptadora. L’Isidre portava el nostre petit equipatge. No m’havia fixat que l’havia tret del cotxe estimbat. Li vaig agrair en l’ànima que hagués tingut aquell detall.

—Si no li sap greu, preferiria canviar-me de roba.

—I tant! Poden utilitzar la cambra de la meva mare —i va fer un comentari aclaridor—, ara no hi dorm ningú. Fa anys que es va morir. Vostès la poden utilitzar amb tota llibertat.

El plural no em va passar desapercebut, però en aquell moment no sabia com aclarir el malentès de la situació. Vaig mirar cap a l’Isidre, però ell va fer com si no s’hagués assabentat de la conversa. La bona dona em va ensenyar el camí de la cambra de la seva mare. Era al primer pis. Era una habitació enorme amb un llit gran al mig. Hi havia un moble especial per a la palangana i la gerra amb l’aigua per a la higiene personal. Jo vaig gemegar davant l’espectacle desolador. Ella va interpretar erradament el meu sospir.

—No pateixi. Ara mateix li pujo aigua calenta. 

I tot girant-se va tancar la porta i allí em vaig quedar jo, al mig d’aquella cambra immensa. Mullada, adolorida i tremolant.

—Hola, estàs bé?

Era l’Isidre. Va obrir amb suavitat i va treure el cap.

—Com vols que estigui bé? Aquesta bona gent creu que soc la teva dona. Hem de dir-los la veritat —estava decidida a fer-ho de seguida—. Tu no pots estar aquí. Ves a baix i explica’ls que s’han confós.

—I creus que la veritat serà menys escandalosa que aquesta mentida?

Jo el mirava sense entendre el que volia dir.

—I penses que jo callaré?

Em sentia tan ofesa que l’hauria estrangulat si hagués pogut.

—Àngela, pensa amb una mica de sentit comú. Ens han trobat junts en un cotxe. Tenim edat per passar per un matrimoni.

Jo l’escoltava sense poder donar crèdit al que sentia. L’esbufec que vaig deixar anar resultava prou aclaridor del que jo pensava del seu raonament. Abans que mostrés la meva discrepància va continuar. 

—Prefereixes que pensin que som dos amants que s’han trobat amb una situació inesperada?

Me’l mirava com si davant meu tingués un boig.

—No cal cap d’aquestes dues opcions descabellades que proposes. Només hem de dir la veritat.

—Quina veritat, estimada? Que tu ets l’amiga íntima de la meva dona, i que tant ella com el teu marit no han tingut inconvenient que tots dos viatgéssim junts, amb la molt probable circumstància que hauríem de fer nit pel camí?

 Les paraules de l’Isidre em van deixar aclaparada. Em sentia atrapada. Jo no volia fer aquell viatge. Aquells dos descerebrats, que s’havien quedat a Barcelona, m’havien portat com a Joana d’Arc a la foguera de la iniquitat.

—Isidre, hem de trobar una solució.

 Jo em sentia desesperada mirant aquell llit, amb l’enorme capçalera pintada amb dos medallons on uns angelets batien ales, protegint la intimitat de les moltes parelles unides santament que havia aixoplugat.

—De moment, Àngela, el més sensat és que ens canviem de roba.

Dos cops suaus a la porta van interrompre la conversa. L’Isidre va obrir la porta i la mestressa de la casa va entrar amb una galleda immensa d’on sortia fum.

—L’aigua està cremant. Crec que en tindran prou per a tots dos.

Altra vegada em vaig sufocar per l’al·lusió a la intimitat que implicava el comentari innocent de la dona. El sentit pràctic es va obrir camí entremig de la confusió. Per damunt de tot necessitava treure’m la roba mullada. Un parell d’inoportuns esternuts em van avisar que ja havia fet tard.

CAPÍTOL 11

L’Isidre, que portava l’americana a la mà, s’havia tret la camisa abans que jo pogués protestar. Assegut al llit s’estava abaixant els pantalons, d’esquena on estava jo plantada sense poder aturar els esternuts. Jo me’l mirava i no em sortien les paraules. En un moment tornava a estar vestit amb uns pantalons que havia tret del maletí de viatge que tenia als peus. Es va posar dret, va posar aigua al rentamans i amb moviments enèrgics es va rentar el pit, el coll i la cara. 

—Sisplau, em pots acostar la tovallola?

 El cap el tenia abaixat sobre la palangana perquè l’aigua que se li escorria de la cara no mullés el terra. No podia fer altra cosa que posar-li a la mà la tovallola que ens havia deixat la mestressa junt amb l’aigua calenta. Mentre s’eixugava, m’observava, i jo em sentia com un rebrec. La ferida del front em coïa.

—T’has de treure de seguida aquesta roba mullada. Crec que ja has enganxat un refredat i a més t’has de curar el front. Hi tens sang enganxada.

Va submergir una punta de la tovallola en l’aigua neta i em va subjectar la barbeta amb una mà, mentre amb l’altra em passava la punta mullada per la cara. Ho feia amb delicadesa, amb petits cops per no fregar la pell lacerada. Potser va ser imaginació meva, però crec que la mà que feia la cura tremolava una mica.

—Bé, ja està. Si aquesta gent tenen una mica d’aigua oxigenada, demà ni se’t notarà la ferida. 

Em va donar la tovallola i va agafar la camisa neta que havia tret de la maleta. Se la va posar i va sortir de l’habitació sense fer cap més comentari. Quan vaig aparèixer per la cuina dels nostres benefactors, els símptomes del refredat ja eren evidents.

—Ai, senyor! Ja m’ho esperava això, jo —va dir la dona mentre em mirava amb preocupació—. Ara mateix es prendrà una sopa ben calenta i es ficarà al llit ben tapada. Després li prepararé un vas de llet amb mel, que és un bon remei per al refredat. Millor que se’l prengui quan estigui al llit. Senyor Carné, vostè li podrà donar després.

Em vaig quedar sorpresa que l’Isidre els hagués donat el seu nom, però encara estava més sorpresa i angoixada per la situació. El sopar es va convertir en un suplici. Notava que no podia controlar els calfreds que m’atacaven sense pietat. Però no volia pujar a l’habitació. El pensament del que allò significava em feia gemegar.

—Àngela, no pots continuar aquí. Crec que tens febre —l’Isidre em va posar la mà al front—. Sí que en tens una mica, i si no et fiques al llit encara empitjoraràs més.

Em va ajudar a aixecar-me de la cadira. Jo ja no hi podia oposar cap resistència. Em trobava tan malament que només tenia al pensament ficar-me entre els llençols i tancar els ulls. 

Molt més tard vaig notar una presència al meu costat. La febre em tenia mig inconscient. De tant en tant sentia l’alleugeriment d’una roba humida sobre el front. A estones em semblava sentir unes mans suaus que m’acaronaven els cabells i l’espatlla, i el contacte d’uns llavis al front. 

Tenia tanta calor que del meu cos semblava que brollessin deus d’aigua calenta. Estava xopa de suor. Tremolava sense poder controlar els espasmes. Vaig intentar obrir els ulls i a penes vaig poder entreveure unes ombres que es movien davant meu.

—Isidre! —crec que el vaig cridar.

—Sí, estimada, no passa res. Tens febre i el metge ens diu que hem de fer-la baixar.

El to de la veu era tranquil·litzador i vaig tancar els ulls. No recordo res més fins que vaig sentir l’esgarrapada de la fredor. M’estaven mullant i el meu cos protestava. Ningú no em feia cas quan plorava demanant que aturessin aquella tortura. Després d’hores interminables vaig tenir consciència del que m’envoltava. L’Isidre estava assegut al llit, al meu costat. Jo li tenia la mà agafada. Em mirava somrient.

—Com te trobes? Ens has donat un bon ensurt.

—Què m’ha passat? —encara em semblava que la roba xopa freda em cobria.

—Crec que t’hem salvat d’una pneumònia.

La boca somreia però els ulls mostraven preocupació. En aquell moment la mestressa de la casa es va acostar al llit.

—Vaja, senyora Carné, quines nits que ens ha fet passar! El seu pobre marit estava ben espantat.

En Francesc havia vingut fins allà? Qui l’havia avisat? L’Isidre va interpretar la meva mirada buscant la persona de referència.

—Sí, Àngela. M’has tingut molt preocupat.

Encara tenia la mà entre la seva i la va pressionar suaument amb la intenció que no fes cap observació que posés en perill l’estrafolària situació en què ens trobàvem. Em sentia dèbil, tenia set.

—Quina hora és? —vaig preguntar.

—Són les sis de la tarda —va respondre la Núria.

 —Has estat malalta tres dies.

—Això no pot ser. Ens esperaven abans-d’ahir al matí a Puig-cerdà —vaig protestar. El nus que sentia a la gola amenaçava d’ofegar-me.

—Tot està bé, Àngela, no pateixis. He telefonat a casa dels Muñoz i els he posat al corrent de tot. Demà, si pots viatjar, tornarem a Barcelona. Ells s’han emportat la Mònica amb ells.

Hi havia més preguntes per fer. En Francesc sabia el que havia passat? Ho sabia la Isabel? L’expressió de l’Isidre era inescrutable.

—Senyor Carné, millor que baixi a prendre alguna cosa. Ja ha fet prou per avui. Jo tindré cura de la seva senyora.

L’Isidre em va deixar anar la mà i es va posar dret. Tot seguit va sortir de l’habitació.

—Vaja, ara vostè farà el petit esforç d’aixecar-se una mica, perquè la pugui rentar i posar-li una camisa neta. Canviarem els llençols i es trobarà com nova.

No em quedava altre remei que fer el que em deia. Tenia una força formidable o era que jo pesava poc? Entre les seves mans vaig ser cera tova. En uns minuts havia fet tot el que havia dit que faria. Jo me la mirava, asseguda en una cadira al costat de la finestra vestida amb una camisa enorme que no era meva, que feia olor de net i d’espígol, mentre ella li donava la volta al matalàs i feia el llit amb uns llençols absolutament blancs. Quan va acabar es va dirigir a mi.

—Ja cal que li agraeixi al seu marit que s’hagi recuperat tan aviat. Ni un moment s’ha allunyat del costat del llit. Ha estat ell qui li ha aplicat les tovalloles mullades quan la febre es disparava i qui la consolava quan vostè plorava —picant-me l’ullet va continuar—. Un marit ben plantat que té. Ja cal que vigili perquè no perdi l’interès per vostè.

Amb les mans al costat de la cintura contemplava el desastre que jo era. Suposo que es preguntava què devia haver vist en mi aquell home tan esplèndid. I com volent fer-me un favor va afegir:

—Jo de vostè tindria l’hortet sempre ben regat.

Tot i la debilitat que sentia, vaig notar com l’escalfor em pujava fins a les orelles. Tenia raó aquella pagesa perspicaç. Jo no era dona per a l’Isidre, era massa insignificant. Hauria hagut de conèixer la Isabel i llavors hauria entès que un home com l’Isidre es mereixia una dona com ella.

La tarda va passar lentament. Cap al vespre, l’Isidre va pujar a veure’m. Jo l’havia trobat a faltar, però intentava apartar aquest pensament amb totes les meves forces.

—Àngela, ja tenim el cotxe a punt. Aquesta gent són uns manetes. Ni es nota que va tenir l’accident.

Altra vegada aquella mirada que em dirigia i em torbava perquè no l’entenia. 

—Tu sí que sembla que vinguis de la guerra. Em sento culpable de tot el que ha passat.

—No diguis bajanades, Isidre. Vam tenir un accident i jo em vaig posar malalta. Uns successos inesperats —em cremava la llengua de la pregunta que li volia fer—. Isidre, has parlat amb en Francesc? Què t’ha dit? S’ha enfadat molt? 

Totes aquelles preguntes bullien dins el meu cap des del moment que la febre havia desaparegut i vaig saber les hores que havíem passat aïllats en aquell racó de món. També hi havia una altra cosa que havia de saber.

—Isidre, on has dormit aquestes nits passades? 

En algun moment mentre desvariejava havia tingut la certesa que ell estava estirat al meu costat.

—Per on vols que comenci a contestar les teves preguntes, pel principi o pel final? —altra vegada es mostrava sarcàstic. Jo el preferia així. Almenys m’oferia la possibilitat d’enfadar-me amb ell, protestar o portar-li la contrària, però no sabia com enfrontar-me amb aquella altra expressió desconeguda i desconcertant que li havia vist últimament.

—Per allà on vulguis, però sisplau, contesta’m. 

—Doncs he parlat amb en Francesc —anava a pronunciar la paraula, el teu marit, però alguna cosa el va detenir—. L’he convençut que ja estàs refeta del petit accident que vam patir i que ens ha detingut l’avaria del cotxe en aquest poble sense comunicacions. Ara està completament tranquil esperant que vulguis tornar a casa —no va fer cap referència a la malaltia.

—Què vols dir que espera si vull tornar a casa? On vols que vagi, si no?

Alguna cosa s’havia alterat dins meu. Una cosa que feia mal. Altra vegada havia aparegut aquella expressió enigmàtica als ulls de l’Isidre. Però havia de tallar. Aquell joc no era aconsellable seguir-lo.

—I l’altra pregunta?

Em vaig atrevir a recordar-li.

—Estimada meva, on volies que dormís si aquesta bona gent estan convençuts que som un matrimoni? Tot i que no m’has deixat dormir gaire. Més aviat he dormit molt poc. Necessitaves les meves atencions contínuament.

—Isidre, sisplau, deixa de fer el burro i comporta’t seriosament —quan volia era capaç de treure’m de polleguera. 

—Si em comportés seriosament com tu dius, aquesta aventura tindria un final insospitat.

No l’entenia o no el volia entendre. Un altre assumpte reclamava una immediata solució.

—On dormiràs aquesta nit?

Me’l mirava aclucant els ulls perquè no veiés la meva inquietud.

—Doncs al mateix lloc que aquestes nits passades. En aquest amplíssim llit, on el teu cos cast no tindrà cap oportunitat d’acostar-se al meu.

Era tard i em tornava a trobar malament. Feia massa estona que estava aixecada, el cos em pesava i el llit em cridava com els braços d’una mare amatent. L’Isidre estava sopant amb la família. Ells anaven a dormir aviat. No es podia gastar llum. Per causa de les restriccions s’havia d’il·luminar la casa amb llànties d’oli o quinqués de querosè, una despesa extra que s’havia de controlar.

Quan vaig sentir moviments per la casa tancant portes i finestres, vaig anar cap al llit. Tenia fred, tot i ser a principis de setembre. Havia refrescat després de la pluja del dia que vam arribar. Em vaig tapar fins al cap, em vaig situar a la vora del matalàs, quasi amb els genolls a fora i vaig apagar el quinqué que hi havia sobre la tauleta de nit. La porta es va obrir, i va entrar l’Isidre amb una espalmatòria. Vaig escoltar com es movia per l’habitació. S’estava despullant. Ho percebia pel frec de la roba en separar-se del cos. El moviment del matalàs enfonsant-se a la meva esquena em va avisar que s’estava ficant dins el llit. Jo no gosava ni respirar, feia veure que dormia. Vaig sentir la seva mà sobre el front. Comprovava si tenia febre. Al cap d’una estona vaig notar que s’havia adormit pel ritme pausat de la seva respiració. La tensió que sentia a la boca de l’estómac es va afluixar.

 Em va despertar un moviment que s’havia produït just on tenia el cap. Estava feta un cabdell al seu costat. Ell tenia el braç aixecat sobre el cap per deixar-me espai, per facilitar que m’hi acostés. La sensació era tan íntima i confortable, que en els primers segons només vaig percebre que em trobava bé en aquella posició. Mig endormiscada em vaig estirar perquè tota jo pogués sentir la seva proximitat. Una alerta va sonar dins el meu cap. Em vaig espavilar de cop, quedant-me rígida. Aquell cos era de l’Isidre i jo havia estat a punt d’abraçar-m’hi! Quasi vaig deixar de respirar. Em vaig arrossegar fins a situar-me al lloc on era abans d’enfonsar-me en aquella iniquitat. L’Isidre va sospirar. Els seus braços es van allargar per fer que m’hi acostés i els seus llavis i les seves mans van començar a acaronar-me, cada vegada amb més exigència. Sabia que allò no estava bé, que m’hi havia de negar. Vaig intentar fer-me enrere però, com si ja preveiés que jo faria això, la pressió dels seus braços va augmentar, mentre suaument em besava la galta i continuava resseguint l’arc del coll. Jo era una altra dona, amb una personalitat diferent, amb la necessitat d’experimentar les sensacions que cridaven per no ser ofegades. Ja no volia lluitar contra el que sentia per aquell home. Estàvem a les fosques. Podia creure que estàvem fora del temps, sense identitat i en un espai desconegut i irreal.

Abans que l’Isidre es despertés, ja estava vestida. Segurament el va despertar el soroll dels clics de la maleta en tancar-se.

—Àngela... 

La veu mig endormiscada semblava suplicar alguna cosa. Jo no volia escoltar.

—Isidre, si volem arribar d’hora a Barcelona, hem de sortir aviat. Voldria ser a casa al migdia.

—Àngela —estava despert del tot, la seva veu havia canviat el to. S’havia incorporat—. Àngela, hem de parlar, jo...

No podia permetre que continués. Em vaig girar per enfrontar-m’hi. Em sentia com si un interruptor hagués apagat les meves terminals nervioses. Una sensació de pànic s’havia apoderat de mi des del moment en què vaig tenir consciència del que havia passat aquella nit. Semblava que se m’hagués obert per dins un forat negre.

—Jo no vull parlar amb tu, no tinc res a dir. 

—Però aquesta nit...

No va continuar perquè l’expressió de la meva cara el va fer emmudir.

—Aquesta nit no ha passat res. Entre tu i jo no ha passat res.

Vaig baixar l’escala com si fugís del mateix infern. Havia d’esborrar aquella nit per sempre. Quan l’Isidre va aparèixer, vestit i afaitat, jo parlava amb la Núria sobre el temps i el viatge. Vaig fer com si no l’hagués vist entrar a la cuina. Ell va saludar amb naturalitat. Les seves faccions s’havien endurit i de la seva expressió havia desaparegut tot residu de calidesa. Les poques vegades que vaig permetre que les nostres mirades es creuessin, vaig veure un interrogant i un punt d’irritació en la seva. Estava enfadat. Jo no estava enfadada, estava terroritzada. Em preguntava com podria continuar vivint després del que havia fet.

Abans de les nou estàvem preparats. En Joan i la Núria s’acomiadaren de nosaltres com d’uns bons amics. Jo els estaria tota la vida agraïda per la seva bondat. El gest de l’Isidre, dipositant dissimuladament diners en el palmell de la mà d’en Joan, va ser imperceptible. Li vaig fer un gest d’assentiment. No eren temps bons i les despeses que els havíem causat segurament haurien estat feixugues per a ells. L’únic fill que tenien estava fent el servei militar a Tarragona i li havien d’enviar paquets amb menjar perquè passava gana, segons els deia en les cartes.

El camí de tornada va ser silenciós. De baixada vam parar a Puig-reig per estirar les cames i posar benzina. Jo sabia que no n’hi havia per a tothom però, gràcies als cupons que portava l’Isidre, ens van omplir el dipòsit i ell en va deixar més dels necessaris a les mans del jove que ens va servir. A Terrassa vam fer una altra parada en un bar que hi havia al costat de la carretera. Vaig sortir amb ell per prendre una gasosa. La boca em cremava. Tenia els llavis secs. Vaig pensar que segurament eren les restes de la malaltia.

Quan vam sortir del bar, l’Isidre em va agafar pel braç.

—Caminem.

Del costat de la casa sortia un camí de carro que portava cap als camps conreats. Eren presseguers i els fruits daurats penjaven de les branques. El sol tornava a escalfar i de la terra sortia una olor agradable. Caminàvem en silenci, l’Isidre encara em duia agafada pel colze.

—Àngela, hem de parlar per solucionar aquesta situació. 

El to de la veu era brusc.

—Per què hem de parlar, Isidre?

Em vaig girar i no sé el que va veure en mi. Em va agafar pels dos braços i, acostant-me cap ell, em va besar. No va ser un bes suau. Em va besar com si estigués enfurismat. Si les seves mans no m’haguessin sostingut crec que hauria caigut a terra.

—Àngela... Segurament ja ho saps, però t’ho diré perquè quedi clar. T’estimo.

I ho va dir com si a ell mateix li fos rar reconèixer-ho.

—Isidre, no tinc la seguretat que m’estimis i, encara que fos veritat, això no canviaria res.

Com podia fer aquella afirmació i esperar per part meva algun tipus de resposta?

—T’has oblidat que tots dos estem casats i tenim fills? 

—No oblido res, però espero de la vida alguna cosa més del que tinc ara.

—Estàs dient bajanades. Tu ho tens tot. Què més pots voler?

—Et vull a tu, ventafocs.

L’afirmació i l’apel·latiu tendre em van deixar sense paraules. 

—O és que tu no sents el mateix que jo? —em va preguntar.

—Isidre, com t’atreveixes a preguntar-me això? Jo no soc un dels teus capricis. No soc una persona sofisticada com tu i aquests jocs em poden fer molt mal. 

M’havia deixat anar del braç mentre parlàvem. Es va acostar altra vegada i em va passar el dit pel front, allí on el tros de vidre s’havia clavat deixant una petita marca.

—L’última cosa que jo voldria és fer-te mal —va dir lentament—. Qualsevol mena de mal —va afegir amb veu molt baixa. 

—Doncs em faràs mal si continues amb aquestes coses.

Havíem d’oblidar el que havia passat entre nosaltres i li havia de fer entendre.

—El que ha passat aquests dies ha estat tan diferent del que has viscut fins ara que t’ha agafat desprevingut. Per primera vegada t’has vist obligat a tenir cura d’una altra persona, a sentir-te responsable del benestar d’algú que no fossis tu. Per això sembla que els teus sentiments cap a mi han canviat.

 A mesura que parlava notava altra vegada que se’m feia un nus a la boca de l’estómac. —No cal donar-hi cap importància. Només serà una anècdota de les moltes que has viscut i, —vaig titubejar, perquè en pronunciar aquelles paraules alguna cosa es rebel·lava dins meu i em feia mal— de les que et queden per viure.

L’Isidre em mirava amb els ulls aclucats.

—Pots utilitzar el teu caparró per justificar el que creus que sento per tu, però t’has oblidat de referir-te al que va passar ahir a la nit. 

Enfrontar-m’hi cara a cara, en ple dia després de la nit, ja m’ha havia costat un esforç tan gran que em sentia altra vegada malalta, però retreure’m aquells moments de feblesa era un cop baix.

—I què vol dir, això? Creus que en el món només hi som tu i jo sols? No entenc què m’estàs proposant, Isidre, però sí que sé que em sento molt ofesa.

Vaig agafar aire.

—Aquesta aventura malaurada s’ha acabat i et demano que, pel bé de tots dos, oblidis aquesta malaurada experiència, com ho faré jo.

 Aquell home em feia enfurismar. Era capsigrany i pretensiós.

 —Tornem al cotxe, es fa tard.

Una mà com una grapa de ferro em va agafar el braç i em va fer girar amb brusquedat. Els seus llavis van posar-se sobre els meus amb duresa. Després van anar afluixant la pressió, fins que la suavitat del bes em va fer tremolar. Llavors em va deixar anar.

—Quan estiguis amb en Francesc espero que reconeguis la diferència que hi ha entre ell i jo. 

Vaig aixecar la mà per bufetejar-lo, però ell la va atrapar i la va estrènyer fins a fer-me mal.

—Ni ho intentis, Àngela —em va mirar amb rancúnia—. No entenc com pots decidir tranquil·lament de tornar amb una persona que no significa res per a tu. Ets una covarda i una hipòcrita— va dir amb to de menyspreu.

No ens vam tornar a dirigir la paraula en tot el viatge.

CAPÍTOL 12

Quan en Francesc em va veure, de seguida es va adonar que alguna cosa m’havia passat, que jo no era la mateixa que havia marxat. I llavors van començar els interrogatoris. Insistents, inquisidors, cruels. Al cap de pocs dies del retorn érem a la sala. Jo cosia i ell llegia.

—Àngela, l’Isidre va amable amb tu els dies que vau ser a Bagà? —va deixar anar la pregunta, com si no tingués cap importància. Em vaig quedar amb les mans paralitzades.

—Què vols dir, Francesc? L’Isidre es va portar com un amic.

Quina altra cosa li podia dir? Que havíem dormit junts? Que m’havia vist nua i xopa durant la malaltia? Que m’havia bressolat consolant-me en el meu desvari? Que m’havia besat i m’havia fet l’amor amb una tendresa desconeguda per mi, i que jo no havia tingut la força de rebutjar-lo? Tot això li podia dir al meu marit?

—Vau trobar una fonda o una pensió adient, a Bagà?

Les preguntes sempre eren formulades quan em trobava amb la guàrdia baixa.

—Sí, Francesc. Vam estar en un lloc adient i confortable. La gent d’aquell poble són molt amables.

—Veig que fas més bona cara que quan vas arribar de Bagà. Et van tractar bé, allà?

—Francesc, em van tractar molt bé. Però no oblidis l’ensurt que em va suposar un accident com el que vam patir. Em va deixar molt afectada.

La Isabel va trucar unes quantes vegades per saber com em trobava. Cada vegada que hi parlava, la llengua se m’enganxava al paladar i el cor se’m disparava, esperant sentir els seus retrets per haver-la traït amb el seu marit. 

—Ens hem de veure. S’acosta l’aniversari de l’Isidre i he d’anar de compres. No m’agrada anar amb presses. Et va bé dimarts que ve? 

Com podia negar-m’hi? No tenia cap excusa. La de la malaltia ja no servia. Així que vaig acceptar l’ordre com un be condemnat al sacrifici. Quan la Isabel proposava alguna cosa, sempre semblava ordenar. No acceptava negatives, ella exigia i jo havia d’obeir. Li complaïa fer-ho. Era una manera de recordar-me que ella era al capdamunt de l’escala de privilegis que donava la riquesa i l’estatus de la família Carné, mentre que jo era una persona insignificant.

La vaig acompanyar en la peregrinació que representava fer compres amb ella. No acabava de decidir-se mai i, quan ja tenia una cosa, la desestimava per substituir-la per una altra que tampoc no era adequada. 

—Li vull fer un bon regal a l’Isidre. Segurament li compraré un rellotge d’or.

És clar, ella podia comprar-li el que volgués. No sabia per què em sentia tan malament, si m’havia repetit fins a l’esgotament que l’Isidre no significava res per mi. No l’havia tornat a veure, tot i que havia parlat amb ell per telèfon al cap de dos dies de tornar del viatge. Volia que ens veiéssim. M’hi vaig negar en rodó i quasi li vaig penjar el telèfon. Va trucar un parell de vegades més la setmana següent i, per l’hora que era, sabent que en Francesc no era a casa, vaig suposar que era ell, i va ser la Fernandina qui en nom meu li va dir que tenia mal de cap i que no podia agafar el telèfon. 

Mentre la meva vida s’anava convertint en un infern, el meu marit semblava que creixia. La seva ombra es projectava cada vegada més omnipotent sobre meu. Passaren tres mesos, s’acostava Nadal. Aquella nit fatídica em vaig apartar quan va intentar fer-me l’amor. Havia començat a sospitar que estava embarassada. Feia dies que als matins tenia mareig i havia vomitat sense motiu aparent. I mirant cap enrere, comptant els dies que havia tingut l’última regla, vaig tenir la certesa que aquella criatura havia estat concebuda la darrera nit a Bagà. Aquella revelació em va tenir tan trasbalsada que tot em queia de les mans.

—Què li passa, Àngela? Sembla una ànima en pena. Fa cara d’haver vist un fantasma —quan va començar a parlar, la Fernandina somreia. Quan va acabar la frase que volia ser ocurrent, em mirava veritablement amb preocupació.

La Fernandina era l’única persona al món a qui podia confessar qualsevol cosa. Sabia que ho entendria, la seva joventut la feia permeable als errors dels humans. En aquell moment, jo havia esclatat en un plor tan desesperat, que ella es va agenollar davant meu agafant-me les mans.

—Àngela, tan greu és el que li passa?

Els ulls se li van il·luminar com si hagués tingut una revelació.

—És a causa de l’Isidre, oi? 

Jo era un bassal de llàgrimes i només vaig poder fer un gest d’assentiment.

—Ja sabia que alguna cosa va passar en el viatge a Puigcerdà. Vostè des de llavors no ha estat la mateixa persona. S’ha enamorat de l’Isidre —va afirmar—, i no m’estranya, jo també n’estic enamorada. És tot un exemplar d’home.

Les últimes paraules les va dir mig en broma en un intent perquè deixés de plorar, però jo no podia. Estava terroritzada per les conseqüències d’aquella única nit.

—Fernandina, tu no saps el que passa. És massa horrible perquè sigui veritat. He destrossat la meva vida i la de la meva família.

Continuava sanglotant quan em va venir una nàusea tan violenta que vaig haver d’anar corrents cap al bany. La Fernandina em va seguir i, quan em va posar a la mà una tovallola, em va preguntar sense embuts:

—Està embarassada, veritat?

Jo vaig assentir amb el cap.

—El pare és l’Isidre, oi? perquè si no, vostè no estaria tan desesperada —va continuar amb absolut convenciment.

—Crec que sí —vaig murmurar. Ja estava dit i vaig poder mirar a la cara aquella criatura sensible i comprensiva.

 —Què puc fer, Fernandina? És horrible el que vaig fer, devia estar boja. Em vaig comportar com una dona sense principis.

—Coneixent-la com la conec, més aviat diria que es va comportar com una dona enamorada —va dir. Em va agafar per la cintura per acompanyar-me fins a la butaca de la sala.

—Li he de dir al Francesc. M’ha de creure que no va ser una acció intencionada. Va passar perquè vaig estar molt malalta i...

La Fernandina es va posar a riure interrompent la meva dèbil excusa.

—Àngela, va passar perquè vostè i l’Isidre volien que passés. Ja fa temps que m’ensumo que ell l’estima. Ho sospitava des que va venir a dinar a casa seva, els dies que la Isabel era a l’hospital.

—L’Isidre és un home capriciós acostumat a tenir allò que vol sense pensar en les conseqüències. Fa massa temps que el conec. Només he estat un caprici per a ell —vaig dir. 

La meva resposta a la seva observació va ser quasi violenta. Un calfred em va pujar des de la planta dels peus fins als cabells. Un pensament més imponent es manifestava per damunt de les elucubracions sobre els sentiments de l’Isidre. 

—Fernandina, estic espantada. Soc una dona marcada per la falta més gran de totes les que una dona pot cometre, ser infidel al marit. Cap sacerdot em voldrà absoldre d’un pecat tan horrible.

Aquella convicció em va fer plorar altra vegada desesperadament.

—Parli amb l’Isidre, ell volia un fill. Recordi el que va passar amb l’avortament de la Isabel.

Després de pronunciar aquelles paraules, va callar de cop. Havia expressat una idea impossible. Se’n va adonar i ella també em va mirar espantada. La societat no perdonaria mai una dona que havia engendrat un fill fora del matrimoni amb un home casat. En què em convertia, allò? La paraula no es podia dir.

—El senyor Francesc és una gran persona i l’estima molt. Ell ho entendrà. A més, hi ha la possibilitat que pensi que el fill és seu i això pot ser, oi? —la veu se li va animar—. I llavors ja no hi hauria cap problema. Moltes dones han passat per una circumstància semblant i ningú no se n’ha assabentat. Ni els marits.

—No és el meu cas, Fernandina —vaig balbucejar.

—Vol dir que no hi ha manera que la criatura pugui ser seva?

—No, no hi ha manera. En Francesc i jo últimament hem estat una mica distanciats. A més, crec que sap que estic embarassada, encara que no m’ha dit res. Als matins em trobo molt malament i ell ho ha notat. Em mira d’una manera que gairebé em fa por.

—Doncs si no ha dit res, senyal que accepta el seu embaràs, encara que tingui el dubte de si és fill seu o no.

—Cap home podria entendre ni perdonar una falta com aquesta, Fernandina, perquè és la pitjor de totes. He destruït el seu honor. 

Jo sabia que la virtut de les dones era patrimoni dels homes. Ho sabia i havia atemptat contra aquest precepte. Això em convertia en un ser que la societat marginaria i repudiaria si es fes públic. L’abatiment em tenia enfonsada en un pou negre.

 —He estat tot el dia donant-hi voltes i potser el millor seria tirar-me pel forat de l’escala; així tot s’acabaria.

Em sentia tan derrotada que aquella idea havia anat prenent forma dins el meu cap i la vaig pronunciar sense adonar-me que al davant tenia una persona escoltant.

—Vostè no deu pensar seriosament el que està dient, oi? —va preguntar-me. La inquietud en el rostre de la Fernandina desmentia la negativa. Ella era dona i entenia una mica com funcionava el cervell dels homes.

—Ai, Fernandina, no em queda cap solució més que desaparèixer. Ni tan sols em queda la possibilitat de refugiar-me en un convent. No m’acceptarien. L’església és inflexible amb les dones com jo.

—Àngela, només ha comès una equivocació. No pot tenir aquests pensaments tan negatius.

—I quins altres pensaments puc tenir, Fernandina? El meu marit em repudiarà i el meu fill m’odiarà. On puc anar, on puc amagar-me?

—Podria avortar.

La paraula va semblar que explotés en l’aire de la sala i em va tallar la respiració. 

—I afegir un assassinat al monstruós pecat que he comès? —vaig replicar. M’estava marejant. Em rodava el cap i crec que vaig perdre el coneixement, perquè estava a terra i tenia la cara de la Fernandina a sobre meu amb les mans intentant sostenir-me.

—Déu meu, Àngela, com es troba? Ara li porto un vas d’aigua.

Aquella nit en Francesc se’m va acostar. Jo el coneixia prou bé per saber què pretenia, però no podia acceptar-lo. Necessitava temps per controlar el meu cos, per tenir valor. La reacció al meu rebuig va ser brutal. Em va violar. Jo plorava de vergonya i d’indignació.

—Per què plora, «senyora Carné?» No soc l’home amatent de Bagà? Allà tothom recorda el teu marit com el perfecte paladí de l’esposa malalta i desvalguda.

Quan vaig sentir aquelles paraules, nascudes d’una gelosia i un ressentiment tan profund, em vaig horroritzar. 

—No dius res, no tens res a dir? Ets una puta. El fill que esperes és d’ell, oi?

Em vaig replegar sobre mi mateixa. No podia contestar res que pogués justificar ni disculpar-me. Ell ho sabia, perquè per sobre de la seva indignació percebia un odi desmesurat.

—Ets una estúpida, Àngela. Has arruïnat la teva reputació per un home que avui ni es recorda de tu. Què pensaves poder obtenir, de l’Isidre Carné? Només ets l’últim caprici d’un fill de puta ric i sense escrúpols, que no n’ha tingut prou amb utilitzar-me per als seus negocis bruts, sinó que a més s’ha rebolcat amb la meva dona i em deixa un fill bord.

—Sisplau, Francesc, para. Per l’amor de Déu, para, no puc més —vaig gemegar. Havia arribat al final de la meva resistència. Un núvol gris penetrava dins el meu cap. Les cames s’afluixaven i la sensació de pèrdua de consciència va salvar-me d’aquella bogeria.

Ja no hi havia cap possibilitat per poder-me explicar. No em creuria, estava massa ofuscat. Hauria d’haver sospitat que un home gelós i possessiu com ell intentaria descobrir què havia passat els dies que vaig ser fora. D’alguna manera se n’havia assabentat i la seva moral de seminari havia teixit una història bruta i obscena. 

 A partir d’aquell dia, jo era per ell un cos que podia utilitzar sense consentiment. Sense obtenir resposta, sense límits. I jo em sentia morir cada dia una mica. L’escarni i la humiliació eren armes que no s’estalviava de fer servir en el moment en què li semblava que jo podia protestar.

—Ara et fas l’estreta? Per què no ho vas fer quan en tenies l’obligació?

Quedava l’última ofensa per pronunciar.

 —Necessitaves saber quin gust tenen els altres homes?

Les paraules obscenes i cruels em traspassaven. Vaig tapar-me les orelles amb la intenció de protegir-me’n. Llavors la fúria i l’ultratge que bullia en els seus ulls va esclatar com una pinyata, deixant caure sobre meu tota una allau de paraules que es clavaven en el lloc on se suposa que habita l’ànima.

—Si tens l’esperança de creure que l’aventura la pots desar al calaix dels teus records romàntics, fins en això estàs equivocada.

Un somriure que volia ser sarcàstic va acompanyar les paraules.

—No hi ha lloc on puguis salvar-te dels teus pecats, ni en el pensament —va dir amb ràbia. Em va agafar pel braç i em va arrossegar davant el mirall que ocupava tota la porta de l’armari.

—Digue’m què veus, Àngela. Digue’m què veus. Jo només veig una dona que val ben poca cosa i amb massa anys per atreure ningú. Només vas ser la joguina d’un dia de l’Isidre. És que creus que ell pot fixar-se en una dona com tu, quan té totes les que vol, més joves i boniques? Mira’t i comprova com tinc raó.

Aquella imatge no podia ser jo. Aquella dona escabellada, de rostre desencaixat, era una altra persona. Tots els raonaments que m’havia llançat a la cara eren irrebatibles. Havia arruïnat la meva vida i la de la meva família per haver permès que els sentiments decidissin per mi. Només em quedava acceptar la penitència. 

Vaig decidir parlar amb el pare Basili dels Caputxins. Alguna vegada m’hi havia confessat i m’havia semblat que era un home bondadós i comprensiu. El vaig trobar assegut al primer banc de l’església. No hi havia ningú més. Quan vaig seure al seu costat i li vaig tocar lleugerament l’espatlla, es va girar. Va fer la intenció d’aixecar-se per anar al confessionari, pensant que era això el que jo volia. El vaig retenir, posant-li la mà sobre el braç.

—Perdoni, pare Basili, no em vull confessar. Vull parlar amb vostè —vaig dir-li. El religiós va fer un gest d’assentiment i va tornar a seure. 

—Què et passa, filla? —va preguntar serè. Els ulls intensament blaus m’observaven amb atenció.

—Pare Basili, he comès una falta tan gran que Déu no me la pot perdonar, per això no em vull confessar. Necessito consell, i no sé a qui acudir.

Pel meu to dramàtic devia estar pensant que havia mort alguna persona o alguna cosa pitjor. «Pitjor era el que jo havia fet». I em vaig donar valor per confiar-li el que em turmentava.

—Pare, estic embarassada d’un home que no és el meu marit —ja estava dit.

Els músculs de les faccions no se li van moure, ni els ulls van mostrar sorpresa. Només em va mirar amb més atenció.

—Ah, és això, i tu t’estimes aquest home?

M’esperava qualsevol reacció menys aquella pregunta.

—Sí —vaig admetre—, l’estimo molt. No sabia el que era estimar fins que el vaig conèixer.

—Però estàs casada. No estimaves el teu marit? —em va preguntar. Havia de pensar el que deia, perquè aquella pregunta me l’havia fet contínuament aquells dies.

—Jo creia que l’estimava, però ara sé que l’estimava d’una manera diferent. Segurament aquella afirmació era un galimaties. Vaig mirar-lo a la cara i el que vaig veure no indicava que estigués impacient o enfadat.

—Estimar no sempre resulta una tasca fàcil. De vegades resulta una càrrega molt feixuga.

 Mentre em parlava movia el cap amb pesar.

—Jo podria suportar aquesta càrrega, pare Basili, però no sé com puc tirar endavant. Estic esperant un fill.

La resposta va sortir amb vivesa de la seva boca.

—No creus que li hauries de dir al pare de la criatura que esperes un fill seu?

Me’l vaig mirar amb consternació. El que m’insinuava era del tot impossible. No podia presentar-me davant l’Isidre i simplement anunciar-li que esperava un fill seu. Segurament es posaria a riure, o em miraria com si jo fos boja, o no en voldria saber res. Jo no era res per ell.

—No li ho puc dir, pare. Ell és un home casat.

No podia dir-li que, segurament, pel pare del meu fill jo ja no era més que una altra en una llista de noms oblidats, que no significava res.

—Doncs veritablement això ho complica tot encara més.

Per què havia anat a parlar amb aquell home? Ell tampoc no em podia ajudar. Vaig fer l’intent d’aixecar-me. Em va agafar pel braç per tornar-me a fer seure.

—No et puc donar solucions màgiques. El món rarament ens proporciona aquests tipus de solucions —la seva mirada era amable, però les paraules queien a sobre meu com grans lloses sepulcrals.

—Què puc fer, pare Basili? Ja no tinc cap esperança, ni de perdó ni de consol. Jo no em puc perdonar, Déu no em pot perdonar, el meu marit no em pot perdonar —vaig murmurar en veu baixa, tan baixa que pensava que no havia pogut entendre el que deia. Dels llavis prims i ressecs del caputxí, en va sortir una rialleta.

—Filla meva, tu t’has de perdonar. Déu et perdonarà i el teu marit no et pot perdonar, perquè només és un home, ferit i traït. La traïció és una de les gran causes imperdonables en aquest món nostre. Tenim massa orgull.

—Ell va estar anys al seminari estudiant per capellà.

No sabia per què li deia allò.

—I què em vols dir amb això? El fet d’estar en un seminari no fa els homes millors, ni més generosos ni més tolerants. Aquestes són condicions estrictament humanes i no s’aprenen amb l’estudi, sinó que tenen a veure amb la consciència de cadascú.

Tenia raó. En Francesc era un home torturat entre dos mons i no havia encaixat en cap d’ells. La seva inclinació religiosa no l’havia sabut acceptar com una experiència de l’esperit, i la passió carnal l’havia transformada en un sentiment malaltís.

—Però Déu va ensenyar que s’ha de perdonar. Ell va perdonar Maria Magdalena.

Necessitava que almenys em permetés tenir esperança. Era el meu últim cartutx.

—Si, però només Crist la va perdonar, mentre la resta de la gent continuaven considerant-la una pecadora —va dir. El seu rostre s’havia posat seriós i ja no somreia.

—Filla meva, tens molt poques opcions en aquest món en què ens ha tocat viure. La religió és entesa amb el més alt grau d’obscurantisme i d’intolerància. Et queda l’esperança de pensar que, quan la criatura que esperes sigui gran, es trobarà amb un món diferent, més fet a la mida dels homes. El filòsof Espinoza ja va dir fa molt de temps que la tristesa que produeixen els actes que considerem equivocats són conseqüència de l’educació que hem rebut. Esperem que les generacions futures puguin destriar el que és una mala consciència cultural i el que és una mala consciència natural. Llavors el món serà molt millor. 

Dit això va aixecar la mà dreta i em va beneir tot dient: 

—Jo t’absolc en nom de Déu.

CAPÍTOL 13

En Francesc va acceptar el meu embaràs per orgull, encara que la humiliació fos insuportable. Aquella societat tancada dins una moral estricta, miserable i hipòcrita, que consentia que hi hagués bordells i cases de cites, que consentia que alguns homes, de façana respectable i que anaven a missa cada diumenge, fessin causa d’honor tenir querides, mai no acceptaria la infidelitat de la dona al marit. Els cornuts eren la riota de tothom i sabia que allò, a en Francesc, li rossegava el cor i l’ànima. Es veia obligat a viure amb aquell fet humiliant i per aquesta raó m’odiaria per sempre. 

Nadal es va presentar silenciosament. Jo no m’adonava que els carrers estaven il·luminats, que les botigues oferien articles bonics i brillants, que la gent somreia més del normal, que el meu fill ja no semblava tenir l’ansietat dels dos mesos anteriors.

—Josep, què et passa? No has rebut carta de Morella?

Em va mirar com si la pregunta l’ofengués. Amb els llavis premuts es va girar i es va tancar a la seva habitació. Alguna cosa havia passat en les últimes setmanes en què jo havia estat en una situació quasi catatònica. Li vaig preguntar a la Fernandina. Ella era amiga del meu fill.

—Què li passa, a en Josep? Que ha renyit amb la noia de Morella? Està molt estrany, li ho he preguntat i no m’ha contestat.

Hi havia una altra cosa que m’inquietava, encara no li havia dit que estava embarassada. No sabia com dir-l’hi ni se m’acudia quina reacció tindria. I el que era pitjor, com ho comentaria amb el seu pare. Només el fet de pensar en aquesta situació em feia posposar el moment. La Fernandina ho sabia, era molt més perspicaç i perceptiva que jo.

—La noia de Morella li va escriure fa uns dies que deixava la relació, perquè per carta era molt difícil de mantenir. A l’institut on estudiava batxillerat havia fet nous amics, té una colla nova i pel que sembla no té temps d’escriure. Naturalment, en Josep sospita que rere aquesta excusa hi ha algú que a ella li fa gràcia —va afegir la Fernandina amb to preocupat.

 Era això. El meu fill patia de desamor i jo no me n’havia adonat, immersa en els meus problemes. Hi havia de parlar.

—No, Àngela, millor que no li digui res. Penso que ell no en té ganes, és un noi orgullós i prefereix empassar-se aquesta píndola ell tot sol. 

I va arribar Nadal. El matrimoni Carné i la filla anaven a passar les festes a Puigcerdà amb uns amics, em va dir la Isabel quan va telefonar. Estava pletòrica. Era el primer pas per aconseguir que l’Isidre li comprés el xalet pel qual tant sospirava. Jo feia el posat d’estar interessada en el que em deia, però de tota la seva xerrameca sobre vestits d’esquí i altres andròmines de les quals jo desconeixia fins i tot el nom, només vaig ser conscient que l’Isidre seria lluny de Barcelona. Moltes vegades pensava que si ell estava sota aquell mateix cel i respirava el mateix aire que jo respirava, podia suportar la vida. Un pensament terrorífic em voltava pel cap. Què diria la Isabel quan s’assabentés que estava embarassada? Per sort en aquell moment no podia veure’m la cara.

—No et sembla fantàstic passar el Nadal entre la neu?

—Sí, suposo que serà una experiència fascinant poder esllavissar-se per la neu —vaig respondre mecànicament. No m’importava que esquiés o que ballés per la neu. Sentia que el forat que hi havia dins meu es feia cada vegada més gran. La Isabel reia a l’altre costat de la línia.

—Àngela, no siguis bleda. Jo no sé esquiar ni en penso aprendre. Ho deixo per a l’Isidre, que gaudeix com una criatura amb aquest esport estúpid, però els vestits d’esquiar són una altra cosa —va interrompre la frase amb una de les seves rialletes carregades d’intenció—, afavoreixen molt i per allí hi ha homes molt interessants.

La seva veu tenia modulacions que arrossegaven les paraules. La Isabel practicava un joc perillós, sense cap dissimulació ni preocupació per les conseqüències. Era massa llesta o potser massa inconscient. 

El Nadal va ser trist, tot i que en Francesc va comprar i va guarnir un arbre que arribava fins al sostre, però l’alegria havia desaparegut de casa. Vaig posar el pessebre que la mare m’havia regalat quan em vaig casar. No va ser una decisió encertada. Veure el nen al bressol em recordava que, al cap d’uns mesos, una criatura no desitjada ocuparia un bressol i una llar, on no seria ben rebuda. 

La família Cartellà aquell Nadal de 1945 va decidir quedar-se a Mataró, i el mateix va fer la meva germana per celebrar el primer any de casada de la seva filla. No van venir ni els escolapis. El pare Calassanç s’estava a Vic amb la seva mare malalta. Les tres persones que es van asseure a taula aquell vint-i-cinc de desembre tenien poques coses per comentar. Cadascú arrossegava les seves pròpies angúnies i dimonis personals. Van ser els dies que tardaren més a passar de la meva vida. 

Havíem anat a l’ofici la nit del gall. El dia de Nadal, després de dinar, vaig insistir que la Fernandina i la seva mare baixessin a menjar les postres a casa. La seva presència va permetre per una estona trencar l’ambient tibat i trist. El dia de sant Esteve, en Francesc em va sorprendre amb una entrada per anar al teatre. No m’hi vaig poder negar, encara que només desitjava que arribés la nit per tancar els ulls i intentar dormir per oblidar-me de qui era i on era, només desitjava que la boira misericordiosa de la nit em portés als llimbs de la inconsciència, on no hi havia temor ni dolor. Però la son trigava a arribar i em venien pensaments que intentava allunyar com mosques importunes. Pensar no em feia bé, perquè el pensament sempre agafava el mateix camí. Per uns instants m’imaginava en braços de l’Isidre, allà a Bagà, en aquella nit meravellosa i terrible que havia canviat la meva vida. 

—Francesc, he d’anar al dentista aquesta tarda.

M’havia proposat anar a veure una revista al Paral·lel aquella nit. No m’agradava aquell tipus d’espectacle. Em semblava una hipocresia enorme que per un costat es fes una vigilància estricta de la moral i per l’altre es permetés els homes contemplar amb avidesa les dones que es movien dalt l’escenari, per si podien entreveure una mica més de carn nua de la que era lícit exhibir. Hi havia censura, però en alguna d’aquestes revistes la censura feia la vista grossa. Les vedets tenien protectors influents entre els jerarques del règim. Corria la veu que Carme de Lirio era la querida d’un alt personatge de la política.

—Això del dentista no deu ser una excusa per veure’t amb l’Isidre, oi? Perquè si me n’assabento ho passaràs molt malament.

La meva mirada d’estupor va ser més convincent que la resposta que li podia donar. Ell em coneixia i sabia que jo no donaria un pas per trobar-me amb l’Isidre. Tàcitament havia acceptat el pacte. Ell reconeixeria el fill d’un altre i jo seria la seva esclava.

Cada vegada li tenia més por. A penes menjava, havia perdut molts quilos. L’embaràs ja era visible. Dissimulava pel Josep, que no estava gaire content amb l’expectativa de tenir un germà. Com a adolescent que era, estava molt ocupat per afrontar la tasca de fer-se un home. Ja havia oblidat els turments de l’amor de l’estiu.

A mitjan gener, en Francesc va arribar a casa amb aire triomfant. 

—He enviat el malparit de l’Isidre allà on es mereix. M’he acomiadat de la feina. Que se’n busqui un altre per posar-li banyes amb la seva dona i que li tregui les castanyes del foc —un gest malèvol li va torçar la boca—. Tinc la satisfacció de saber que jo seré el pare del seu fill tan desitjat i que ell no ho sabrà mai.

Va aclucar els ulls davant un pensament que se li havia acabat d’ocórrer.

—O potser sí, algun dia ho sabrà, i llavors veurem qui riu l’últim... 

Aquelles paraules em van colpir com un puny estavellat en mig del pit, però no vaig poder articular més que una pregunta:

—Però què faràs ara, on aniràs a treballar?

Els ulls se li van tornar a enxiquir.

—Ben lluny del teu amant.

—L’Isidre no és el meu amant.

No em va deixar acabar la frase. Em tenia agafada pel braç i per un moment vaig pensar que m’aixecaria la mà.

—Calla i no diguis mentides. Has d’anar a confessar-te de tots els teus bruts pecats.

Estava indignada pel tracte injust.

—El que necessita confessar-se ets tu. T’has convertit en un monstre.

Tenia por, però no podia callar.

—Ni el més bo dels sacerdots et podrà absoldre mai del que m’estàs fent.

El dors de la mà es va estavellar contra la meva galta. El dolor i la vergonya em va deixar petrificada. M’ofegava, no podia respirar. En un acte reflex vaig abaixar les mans sobre el ventre, per protegir la criatura d’aquella fúria insensata que desprenia el meu marit.

—A les putes com tu se les ha de tractar sense miraments.

Ja no coneixia aquell home. Tota la meva vida s’estava esmicolant, com si hagués estat construïda sobre una piràmide de sorra que el vent de les nostres passions incontrolades estava anorreant. 

Aquell dia el dentista s’havia retardat, i quan vaig sortir al portal ja era gairebé fosc. Havia passat el període més horrible de la meva vida i em sentia com un vaixell que la tempesta s’estava engolint. Vaig estar quasi a punt de caure per la topada amb una altra persona que se m’havia creuat al davant. Li anava a demanar disculpes quan vaig sentir que es dirigia a mi.

—Àngela, on vas tan de pressa? —em va preguntar. La veu va sonar coneguda. Vaig aixecar la vista per mirar qui em dirigia la paraula.

—Déu meu, què t’ha passat? Has estat malalta? Tens un aspecte horrible.

Qui em parlava d’aquella manera era la neboda de la Isabel, la Cristina. L’havia conegut quan va venir de Mataró per estudiar a Barcelona. Havia passat una temporada a casa el matrimoni Carné, abans de trobar un pis on viure amb altres estudiants. 

—Perdona, Cristina, anava distreta i no t’he vist. Com estàs? Feia temps que no havíem coincidit. Et van bé els estudis?

—Tot em va molt bé, Àngela. Però a tu, com et van les coses? —va preguntar. Continuava repassant-me de dalt a baix amb mirada inquisitiva. Jo em vaig creuar l’abric de pell sobre el cos. No volia que s’adonés de l’embaràs.

—Molt bé, gràcies. Perdona, però no em puc entretenir, he vingut al dentista i vaig tard —si arribava massa tard a casa em podia trobar que en Francesc em sortís amb una altra de les escenes violentes amb què m’obsequiava darrerament.

A la setmana següent, en sortir del portal del dentista, em vaig topar amb l’Isidre. Es va plantar davant meu com una paret projectant una llarga ombra.

—Hola, ventafocs, fas cara de ratolí espantat.

La sorpresa no em va deixar temps per preparar una salutació convencional. Tenir l’Isidre allí plantat va fer vessar la copa de tota l’amargor que havia acumulat en aquells últims mesos, les llàgrimes em velaven la seva imatge.

—Isidre —vaig xiuxiuejar el nom, com si el fet de pronunciar-lo fort pogués fer perillar la seva presència—. Què hi fas, aquí? 

—Fa una setmana que vinc cada dia per poder-te veure.

Aquells ulls que tant havia enyorat em miraven amb atenció, com observant tots el canvis que jo sabia que s’havien produït en mi. Ja no somreia. S’havia posat seriós de cop. Els ulls tampoc mostraven cap signe d’amabilitat. S’havien enfosquit per l’efecte de la indignació. 

—Què t’han fet Àngela, qui t’ha fet això? 

M’abraçava i m’apropava el cap per recolzar-lo en el seu pit, i jo no podia controlar les llàgrimes que em queien cara avall. Em va separar una mica per mirar-me i, sense dir res, es va treure el mocador de la butxaca i em va començar a eixugar les galtes mullades. Després me’l va posar a la mà perquè em sonés. La gent que passava pel costat nostre ens mirava, però a mi no m’importava, havia trobat un refugi per a tot el meu desconsol.

—Aquí al davant hi ha una cafeteria. Anem, que prendràs alguna cosa calenta. Estàs gelada —i amb un to més sec va afegir—. M’has d’explicar què t’ha portat a aquest estat.

La cafeteria estava poc il·luminada i ho vaig agrair. Sabia que feia mala cara, que no estava atractiva. L’Isidre em va portar cap al fons, en un racó on ningú no ens podria interrompre. Va demanar dos tallats i dues copes de conyac. Quan el cambrer va deixar el servei sobre la taula, va agafar una copa i me la va oferir. 

—Beu-ne una mica, que t’anirà bé. 

Vaig fer un gest d’assentiment i en vaig fer un glop. Necessitava una mica de força per poder-li explicar tot el que estava segura que ell volia saber i que m’exigiria que li digués. El gust aspre del conyac em va fer tossir. Em va agafar les mans per sobre la taula.

—Ara explica’m tot el que ha passat —em va mirar amb preocupació—. Encara no entenc el perquè s’ha acomiadat de la feina. 

I li vaig explicar com en Francesc s’havia assabentat que a Bagà ens havien pres per matrimoni i havíem dormit junts. No li vaig dir que estava embarassada. El calze de la meva amargura es va anar buidant, mentre els ulls de l’Isidre anaven canviat l’expressió. De la incredulitat a la fúria, em premia les mans amb tanta força que quasi em feia mal.

—El mataré.

Ho va dir amb tanta determinació que el vaig creure.

—No, Isidre.

L’havia de calmar, ja no podia suportar més drames.

—Està malalt. No té un moment de pau.

—I com creus que puc passar per alt el que t’ha fet?

Jo el mirava com si no m’acabés de creure que era allí, davant meu. En aquell moment em vaig convèncer que l’estimava. L’estimava sense condicions i no podia fer res per evitar-ho. Jo no havia volgut que passés, però aquell sentiment era allà disposat a reclamar el dret de ser. En Francesc havia estat conscient que allò era mil vegades pitjor que la infidelitat, perquè contra ell no podria tenir cap avantatge, ni el podia eliminar com podia eliminar el meu cos, per això m’estava castigant de manera tan cruel. 

Em vaig incorporar sense pensar el que feia per treure’m l’abric. El conyac m’havia proporcionat una sensació agradable d’escalfor per tot el cos, i feia calor en aquell local. La mirada de l’Isidre es va fixar en la meva figura, que ja mostrava clarament els signes de l’embaràs.

—Esperes un fill meu, Àngela?

La pregunta era tan directa que no vaig tenir temps de pronunciar una negativa. La seguretat amb què l’Isidre va formular la pregunta em va commocionar.

—Per què creus que estic embarassada d’un fill teu?

No sabia per què li ho preguntava. Hauria d’haver-ho negat amb fermesa. En aquells moments tremolava tant que em petaven les dents.

—Perquè sé exactament com i el moment en què el vam concebre. No tens la mateixa seguretat tu, Àngela?

La seva expressió era tan tendra que, quan em va agafar les mans i les va posar sota els seus llavis, vaig perdre la mica d’orgull que em quedava. Ja no podia inventar més excuses. Per primera vegada en la meva vida vaig prendre la decisió de no amagar els meus sentiments sense témer les conseqüències.

 —Isidre, aquests mesos han estat terribles. En Francesc m’ha humiliat de totes les maneres possibles per haver-te estimat sense respectar la meva condició de dona casada, per haver-me comportat com una dona sense moral. 

L’Isidre estava intentant interrompre’m, però jo sabia que si ho feia no podria acabar el que li volia dir. 

—En contra del que en Francesc vol que senti, quan em miro al mirall sento l’orgull de veure com el meu cos resguarda el teu fill. Si el meu marit i el món sencer proclamen que soc una dona sense moral pel que va passar a Bagà, jo em rebel·lo contra aquesta injustícia. De totes les coses que he sentit en la meva vida, el que tu m’inspires és el sentiment més net de tots que el meu cor ha estat capaç de sentir. 

Estava desvetllant la meva ànima i no em preocupava fer-ho. Podia ser cert que a ell la meva persona i els meus sentiments no li importessin gens, però alguna cosa em deia que no només era l’home despreocupat i irònic als braços del qual jo m’havia lliurat. També era l’home que havia tingut cura de mi durant la malaltia. L’Isidre no podia ser un miserable. Quan vaig aixecar la vista em mirava, i la brillantor dels seus ulls transmetia una emoció que, d’alguna manera estranya, inesperada i meravellosa, tenia a veure amb el que jo acabava de dir. 

—Àngela estimada, no ploris. Avui mateix et trauré d’aquest infern. Jo tindré cura de tu d’aquí en endavant. Ningú no et tornarà a fer mal. Construiré un món per a tots dos.

Els seus braços es van obrir i em van acollir. M’hi vaig refugiar com un mariner s’acull al port segur d’aigües quietes, després de lluitar amb la tempesta, tot i sabent que només es tractava d’una pau incerta i enganyosa.

—Isidre, no cal que diguis aquestes coses. Tot el que t’he dit t’ho havia de dir, perquè havies de saber que no soc una dona fàcil que ha viscut una aventura, però he de tornar amb en Francesc. He d’estar amb ell per la criatura. Ell li donarà el seu nom i el reconeixerà com a fill seu, és massa orgullós per no fer-ho. No puc condemnar la meva criatura a un destí que no es mereix. I tu no pots fer-hi res.

L’Isidre em va fer callar amb la força de les seves mans, quasi fent-me mal agafant-me per les espatlles.

—Creus que puc permetre’m de perdre el meu fill i perdre’t a tu? Àngela, ni t’ho pensis, això.

Estava enfurismat pel que li acabava de dir.

—Em sento culpable del que has passat aquests últims mesos. No has respost a cap de les meves trucades. La Fernandina estava ben alliçonada per tu —em mirava amb enuig—. He rebut mil excuses, que ara entenc, cada vegada que trucava. Quan en Francesc era el que es posava al telèfon, era jo el que cercava qualsevol excusa, perquè no s’adonés que només volia parlar amb tu, i perquè alguna cosa m’avisava que no havia de fer-ho. Quan es va acomiadar, sense saber el perquè, vaig dubtar a insistir. El veia massa ressentit i pensava que potser tu l’havies animat a prendre aquella decisió. Ara sé que ha estat un error no haver fet res per treure’t d’aquella casa, encara que fos arrossegant-te.

Jo tenia el cap baix i el cos lax. Em sentia derrotada. Estàvem atrapats en un laberint. La societat, les lleis, l’església, tot estava en contra nostra. Érem uns proscrits i no hi havia lloc per a nosaltres, no hi havia lloc per a mi, i l’aflicció que sentia era infinita. La valentia que m’havia transmès el pare Basili s’havia evaporat. En veure l’Isidre, s’havia derruït de cop el mur de contenció, que tan acuradament estava construint per protegir-me, i m’havia quedat sense defenses. Un pensament insidiós, insistia a ser-hi present i sonava com una alerta, em va fer protestar.

—Isidre, no veus que tinc trenta-quatre anys i un fill de gairebé setze? No pots fer res per mi, soc un destorb per a tu. Has de deixar-me tornar a casa.

Em mirava amb gest d’impaciència. 

—És que no has entès el que t’he dit Àngela? Ja sé que tens un fill de quinze anys, i jo també tinc una filla. Però la seva existència en aquests moments no l’hem de tenir en compte. Tots dos estaran bé sense nosaltres. Ara tu em necessites a mi i jo et necessito a tu.

.

CAPÍTOL 14

El que va passar en les hores següents va transcórrer com en un somni. L’Isidre em va portar a un hotel i, no sé com, ni ho vaig preguntar, ens van acceptar sense equipatge. Aquella nit no va estar poblada de malsons, ni del terror de sentir un cos que s’apropava a mi per fer-me mal. Cada vegada que em movia inquieta, la seva mà m’acaronava transmetent-me consol. Els últims temps havien estat a punt de fer saltar tots els lligams que em mantenien en el món de l’enteniment.

Encara no eren les set del matí quan l’Isidre es va llevar. Jo vaig protestar.

—Dorm una mica més. Diré que pugin l’esmorzar a l’habitació i avui no sortiràs en tot el dia. Déu meu, només eres pell i ossos. T’ha de veure un metge. 

—Però necessito roba per canviar-me. He d’avisar el meu fill, deu estar preocupat per mi.

 En enfrontar-me amb la realitat, sentia que tot tornava a trontollar.

—No et preocupis per res. Deixa que jo em faci càrrec de tot. Tu descansa. 

Al cap d’una estona un cop suau a la porta ens va avisar que ens portaven l’esmorzar. L’Isidre va acostar una tauleta i va seure en una cadira al meu costat. Jo no tenia gana. Semblava que el meu estómac era incapaç de retenir res sòlid.

—Àngela, t’ha de veure un metge. Em preocupa el teu estat. Aquesta tarda mateix ens traslladarem a Llavaneres.

 Ell ja ho tenia tot decidit i jo no tenia forces per resistir-m’hi.

—Allí hi tinc una casa. Després ja pensarem què hem de fer.

Em feia vergonya mirar-lo a la cara.

—No vull que et sentis responsable de mi. Segurament el meu germà i la meva cunyada estaran d’acord que vagi a viure amb ells.

Jo no estava segura que ningú estigués disposat a obrir-me les portes. La gent estava atemorida per la moral imposada per aquella església intransigent. Una dona com jo era com una taca que no es podia rentar.

—Àngela, Àngela, com et puc convèncer que t’estimo i vull estar amb tu per sempre?

Jo me’l mirava. No em podia creure aquelles paraules, que segurament eren fruit de la compassió i el seu sentiment de culpa. Em vaig passar el dia dormisquejant. Estava tan cansada que no tenia forces per res més. A les cinc de la tarda, ell va tornar.

Estava eufòric. Em va abraçar i besar.

—Àngela, amor meu, tot està en marxa. 

Jo em mirava la gran maleta amb gest interrogant.

 —Fernandina —em va aclarir—. M’ha portat les teves coses a la fàbrica en taxi. 

El cor se’m va accelerar. Pensar en la Fernandina significava pensar en en Francesc i en Josep. Les imatges, que durant el dia havia aconseguit desterrar, tornaven com corbs negres a volar sobre el meu cap. 

—La Fernandina no ha tingut cap problema per agafar-te la roba i en Francesc, després de donar-hi el seu consentiment, l’ha deixat sola perquè pogués fer el que havia de fer tranquil·lament —va dir. I com si volgués treure significat a les paraules que acabava de pronunciar, va afegir:

—La Fernandina és de témer. M’ha dit que et digui que t’has de cuidar, que has de ser feliç. M’ha amenaçat que em perseguiria per castigar-me si no contribueixo a la teva felicitat, encara que fos fins a l’altra part de món.

Em tenia agafada per les mans. Suposo que jo feia el posat d’un conill espantat.

—I en Josep, què en saps, d’ell?

 La veu em tremolava. L’Isidre va intentar amagar un gest de contrarietat, però jo ja el coneixia tan bé que no se’m va escapar.

—Hi has pogut parlar, Isidre? Digue’m la veritat, sisplau.

—He anat al col·legi i he parlat amb ell.

—I què t’ha dit?

Pressentia que la conversa no havia estat cordial entre les dues persones que més estimava.

—No et preocupis. En Josep encara és massa jove per entendre certes coses. 

Jo vaig abaixar el cap.

—Això vol dir que no vol saber res de mi, oi? —coneixia massa bé el meu fill per esperar-ne una altra cosa.

Aquella tarda vam arribar a Llavaneres. L’Isidre va baixar del cotxe.

—Espera’t un moment aquí, que de seguida torno. 

La casa de l’Isidre era un torre de primers de segle. Es notava que feia temps que no es feia servir. Va obrir la porta i em va cridar. Estava tot fosc. Va buscar l’interruptor. El llum del sostre va il·luminar el rebedor.

—Vaig a la casa del costat, que hi viuen els que es fan càrrec del manteniment —va fer un gest de disculpa—. No he tingut temps d’avisar-los perquè la tinguessin a punt. També portaré alguna cosa per menjar.

Vaig obrir la primera porta de l’esquerra i vaig palpar la paret fins a trobar l’interruptor del llum. Em vaig trobar dins d’una sala molt agradable, amb sofàs, butaques i tauletes tapades amb teles blanques, protegint el mobles de la pols. Les cortines estaven corregudes. Les vaig descórrer. Vaig obrir el gran finestral de persianes venecianes perquè entrés una mica de claror del carrer. 

La porta es va tornar a obrir i les veus es van acostar on era jo. Una dona alta i ben formada d’uns seixanta anys acompanyava l’Isidre.

—Àngela, aquesta és la Maria, la dona de confiança en vida de la meva mare.

—Molt de gust, senyora, i sigui benvinguda. 

A la dona no se li va escapar el meu estat ni el meu aspecte fatigat, o potser l’Isidre ja l’havia previnguda.

—De seguida els prepararé alguna cosa perquè puguin sopar, i que la senyora Carné vagi a descansar.

Així em vaig convertir en la senyora Carné, i em sentia com una esposa. La Isabel, en Francesc i en Josep havien quedat en un racó de la meva consciència. Eren lluny del meu present.

Els primers dies d’estada a Llavaneres mirava i no veia res del que m’envoltava, només podia mirar cap endins, cap a algun lloc del meu interior. Tenia la sensació que cridava i que els meus crits no els sentia ningú. L’Isidre em mirava amb preocupació. M’agafava les mans i les acaronava. Jo percebia inquietud en els seus ulls, però no sabia o no podia fer res per ell. Ni tan sols podia fer res per mi. Era massa lluny. Tot just havia començat a reprendre el camí de retorn.

El metge va venir a visitar-me, la criatura estava bé. Jo probablement tenia anèmia, havia de descansar i deixar-me cuidar.

—Bona alimentació i una gran dosi d’estimació és el que necessiten les dones embarassades.

El consell del metge ve fer que l’Isidre em fes una ganyota, com reafirmant el que el metge diagnosticava.

Se n’anava al matí a Barcelona i tornava a la tarda. Jo no preguntava què hi anava a fer. M’imaginava que la notícia de la nostra fugida devia estar en boca de tots i l’escàndol devia ser de proporcions enormes. Coneixent la Isabel, sabia que posaria el crit al cel i xisclaria feta una fera. Encara més pel fet de ser jo, una dona insignificant, la que li havia pres el marit. Tot em semblava tan sòrdid que intentava deixar la ment en blanc per no pensar res. 

Passava les hores estirada en una gandula. Si el sol escalfava, la treien al balcó i la Maria m’abrigava amb un manta, mentre em dirigia mirades de preocupació. La bona dona segurament no entenia com l’esposa de l’Isidre havia arribat a aquell estat tan llastimós. Si el dia era fred, el passava vora la llar de foc que cremava tot el dia.

—Tens les mans fredes.

M’havia quedat endormiscada i el sol s’havia retirat sota una massa de núvols.

—Quan has arribat? No t’he sentit entrar.

—És que vostès dos dormien.

Una de les seves mans es va posar sobre el lloc on el cor del seu fill bategava esperant entrar a la vida. Sense afegir res més, em va passar una mà per sota els genolls i l’altra per l’esquena, i em va entrar a la casa per deixar-me sobre el sofà, situat a prop dels troncs encesos, amb unes flames que semblaven ballar una dansa alegre. Encara pesava poc per a ell.

L’Isidre se n’anava cada dia a Barcelona. Jo el mirava amb ulls de fam i d’animal apallissat.

—Procuraré venir al més aviat possible. No facis esforços, deixa que la Maria i en Lluís tinguin cura de tot. Tu descansa. Estaràs bé, oi? —m’interrogava amb la mirada atenta i preocupada. Jo assentia amb el cap, mentre pensava que ja no el tornaria a veure. Aquell era un sentiment de fatalitat que no rebutjava, i l’acceptava com s’accepta que després d’un dia lluminós vindria la foscor. Sorprenentment l’Isidre tornava, i els dies s’allargaven una mica més per retardar la negra nit. Fèiem l’amor tendrament, per ser dos en un. Quan marxava al matí, em desplaçava per ocupar el lloc que ell havia deixat. 

—No em miris d’aquesta manera, que em faràs quedar —deia rient, amb segona intenció. Sabia que la nostra relació íntima encara em produïa neguit. Ell no interpretava el que realment significava el meu gest. El que jo pretenia era acaparar la seva escalfor, retenir-la i absorbir-la en la pell i la memòria, per quan ja no la pogués tenir. 

Van anar passant els dies. El sol escalfava més i les visites del metge s’havien espaiat. Només venia un dia per setmana. Estava en el sisè mes de gestació i l’embaràs feia el seu procés natural. La Maria i el seu marit s’ocupaven de tot amb una dedicació absoluta. Tot els semblava poc per a l’esposa del senyor. Feia dos anys que aquella casa, que havia contemplat les estades estiuenques de la infantesa de l’Isidre, romania silenciosa. Des de la mort de la mare de l’Isidre, ja viuda, ningú no l’havia utilitzat. Jo en coneixia la raó: la Isabel preferia la Costa Brava i el seu ambient ple de diversió. La satisfacció d’aquells fidels servents vers la continuïtat de la tradició familiar era pura fal·làcia. Jo no era l’esposa de l’Isidre, i allí ell m’hi havia portat per amagar-me, no per exhibir orgullosament la seva família.

 Quan m’hi vaig veure amb cor, els migdies baixava a la platja deserta i caminava prop de les onades. Era conscient que al cap d’un moment la Maria sortiria al balcó i que, així que em localitzés, hauria de tornar dins la casa. Segurament tenia ordres de l’Isidre de vigilar-me. La salabror de l’aire m’omplia els pulmons, i la remor del vaivé de les onades i la brillantor del mar m’omplien els ulls. Allò em produïa una sensació d’embotiment dels sentits, i era exactament el que necessitava, viure en aquell espai de temps miraculosament detingut. Sense dolor. El futur, més enllà d’aquell món particular, no existia.

Estàvem asseguts davant la llar de foc. L’Isidre des que havia arribat de Barcelona estava inquiet. Jo sospitava que era a causa de la Isabel, que per força estaria maquinant venjances inimaginables des que ell no dormia a casa. No podia ni pensar en ella. Assabentada que jo estava vivint amb l’Isidre, la Isabel no perdonaria mai aquella traïció. No volia preguntar. Sentia terror de fer-ho.

—Àngela, t’he de dir una cosa.

El cor em va fer un tomb. Havia arribat per fi l’hora que em diria que tot s’havia acabat entre nosaltres, que aquella situació no podia continuar.

—Hem de marxar, i com més aviat millor. Ho entens, oi?

Jo no entenia res.

—On hem de marxar? —vaig balbucejar

—He pensat que el millor lloc, ateses les circumstàncies en què es troba Europa, és Suïssa.

La seva mirada no tenia la fermesa de sempre, per primera vegada el veia vulnerable.

—No vull que el nostre fill porti els cognoms de soltera de la mare, no vull que hagi d’avergonyir-se de les circumstàncies del seu naixement, i tampoc vull una mitja vida per a tu. En aquest país de misèria no tenim futur. 

La seva expressió era la de la persona que sap que ha de recórrer a la crueltat com un mal menor.

—Àngela, has de prendre consciència d’allò a què ens haurem d’enfrontar si ens quedem a Espanya.

Em va abraçar per mirar-me cara a cara. Les paraules que va pronunciar a continuació em van colpir com si algú m’hagués bufetejat en públic.

—Àngela, fa dos anys el govern va fer una reforma de Codi Penal tornant a introduir articles, que ja no estaven en vigor, en què es considera delicte l’adulteri i les relacions fora del matrimoni. 

I com si no pogués suportar la meva mirada incrèdula va posar la galta sobre el meu cap.

—Nosaltres som persones casades.

Em vaig apartar. El mirava astorada. Sabia que tenia raó quant a la irregularitat de la nostra situació i el que seria per a una criatura saber que havia nascut d’una relació il·lícita. La vida seria molt difícil per a ella. Era per això que jo havia acceptat de continuar amb en Francesc, encara que per mi fos viure a l’infern. Ara era conscient que, a més de córrer el perill de ser repudiada per la societat, havia comès un delicte.

—Com ho saps, això?

La veu em tremolava. Les paraules podien fer tant de mal com els cops. L’Isidre continuava mirant-me. Sabia que m’estava causant un mal que no volia evitar. 

—Ho sé, perquè ho he consultat amb el meu advocat, però això no té res a veure amb nosaltres. Les lleis avui són així, i demà poden dir una altra cosa.

Em tenia les mans agafades tan fort que ni ell s’adonava.

—Ángela, nosaltres podem escollir viure allà on aquesta hipocresia malaltissa no ens pugui afectar.

Crec que el cap no em raonava bé, no era capaç de coordinar les idees.

—Però no podem marxar a Suïssa. Què hi faràs tu, allà? No podràs dirigir la fàbrica des de tan lluny i... jo ne sé parlar suís.

Aquesta observació el va fer riure, trencant la tensió que havia percebut en ell feia uns segons. Reia tan fort que li saltaven les llàgrimes.

—Ventafocs, a Suïssa no es parla el suís, es parla el francès, l’alemany i en alguns llocs l’italià.

Perquè no em sentis ridícula per la meva ignorància em va agafar la cara i la va resseguir amb petits petons riallers.

—Déu meu, com t’estimo, i que feliç que em fas.

—Isidre, comporta’t, sisplau. Tenim problemes molt greus. Has de pensar també en la Isabel i la teva filla —de sobte un nou problema se’m va fer present—, i d’on trauràs els diners perquè puguem viure tots?

—Àngel, àngel meu, no pateixes pels diners. No hi ha cap problema. Tinc diners, i si no m’equivoco en tindré molts més.

Jo encara no entenia d’on treia tanta seguretat.

 —La fàbrica era el negoci del meu pare. Jo no serveixo per ser fabricant. L’he traspassada a nom de la Isabel i la Mònica, i uns marmessors vetllaran pels seus interessos.

Encara estava més espantada. Havia donat la fàbrica a la Isabel, i ell, no s’havia quedat res? L’Isidre sempre havia estat impulsiu, com un nen gran, com un home que havia tingut sempre tots els problemes resolts.

—Però, com faràs diners?

Li havia d’aclarir que no era per mi que necessitàvem els diners. Que no pensés que per mi eren importants.

—Jo no necessito gaires coses —vaig recalcar—, puc viure d’una manera senzilla, però tu estàs acostumat que no et falti de res. A més, quan neixi el nen tindrem moltes despeses. 

Mentre li deia això, no em podia imaginar tenir el meu fill en un lloc tan lluny de casa. De sobte, la realitat s’havia posat davant meu amb un dit acusador. Jo no tenia casa. Era una proscrita. Havia anat cap a l’Isidre amb les mans buides. No era res. No tenia res. . 

L’Isidre va veure el pànic en la meva expressió i va intentar desviar-lo. 

—Ah, però estàs segura que tindrem un nen? Això és meravellós. Si tu ho creus, jo ja no en tinc cap dubte. Tindrem un nen.

No podia prendre’m en broma una cosa tan seriosa com deixar-ho tot enrere per anar en la cerca d’un destí desconegut. Aquell salt endavant m’espantava. No m’havia passat pel cap viure a l’estranger. El cert era que el meu futur no anava més enllà del dia present, i ell n’havia estat conscient des que vam marxar de Barcelona en aquella fugida sense retorn. 

—No pateixis, tot anirà bé. Sé fer diners. Crec que és l’únic que sé fer sense haver de fabricar res.

Era sorprenent, ho deia com la cosa més natural del món. Era conegut que es donava cobertura legal als que estaven disposats a jugar el joc brut de la voracitat institucional del règim. Les cadenes de favors eren indispensables, si es volia sobreviure en el món dels negocis d’envergadura. 

—Però, com es poden fer diners així ? No ho entenc.

—Aquest caparró tossut necessita saber-ho tot, oi? —va somriure. 

—Àngel —cada vegada més ometia la vocal del meu nom—, entrem en una època on les inversions ben col·locades poden ser molt rendibles. Europa s’ha de reconstruir. Els americans estan ultimant un pla que portarà milers de milions de dòlars al continent. És un pastis molt substanciós, i Suïssa és el lloc ideal per poder participar en el repartiment. No vols venir amb mi? —em va preguntar. Els seus llavis m’acaronaven l’orella.

—Saps que aniré on tu vagis, i que on tu visquis serà casa meva.

El que aquell home m’oferia em commovia. Per mi era l’oportunitat de sobreviure, mentre que per ell representava renunciar al que havia estat el seu món i la seva manera de viure.

CAPÍTOL 15

Al cap d’un mes marxàvem cap a Suïssa. Jo necessitava el permís del meu marit per sortir d’Espanya, i no sé com s’ho va fer l’Isidre per aconseguir salvar aquell entrebanc. Ell no m’ho va dir, i jo no li ho vaig preguntar.

Traspassar França va ser una experiència colpidora. Pertot arreu les ferides de la guerra es mostraven amb tota la seva descarnada realitat, amb ciutats i pobles en runes. Les estacions on paràvem eren plenes de gent que hi acudien amb intenció de desplaçar-se, per esperar algú que arribaria, o per esperar algú que no arribaria mai. Els rostres fatigats i adolorits reflectien tots els horrors que havien hagut de suportar. Em recordaven aquells altres rostres que havia vist pocs anys abans, durant la guerra a la nostra terra. Em recordaven quan jo i la meva cunyada ens vam creuar amb tota aquella gent, que fugia espaordida de l’exèrcit vencedor, el dia que vam anar a rebre en Francesc a Argentona.

El record em va omplir de tristor pensant quantes voltes havia donat la meva vida, i el cataclisme, el dolor i la vergonya que havia fet caure sobre persones que havia estimat. Com un huracà, que tot ho destrueix al seu pas, jo havia destrossat vides tranquil·les i ordenades. Sentiments incontrolats ho havien capgirat tot sense remei, i jo havia estat al centre, en l’ull de la fúria. Continuava avançant, arrossegant aquell home que seia al meu costat, que semblava dormisquejar. Estava equivocada. L’Isidre no dormia. La seva naturalesa, per a mi tendra i atenta, experimentava un canvi davant qualsevol moviment inesperat en aquell tren que semblava no arribar mai al seu destí. 

—Quina mena de pensaments et preocupen? —em va preguntar. Em mirava per sobre les pàgines del diari que llegia. Amb el temps em vaig acostumar a aquella vigilància. Sabia quan una cosa em preocupava, i jo havia après que la majoria de les vegades no em deixaria en pau fins a conèixer-ne les causes. 

—Estava pensant en aquestes persones i en el que han patit.

Sabia que no era només això el que pensava, però aquella vegada no va insistir més. Em va agafar la mà amb la seva i me la va prémer. Era la seva manera de tranquil·litzar-me, de transmetre’m la seva força. 

Avançàvem molt lentament per l’estat de les vies. Els controls de passaports eren constants. A la fi vam passar la frontera de Suïssa i el paisatge va canviar de sobte. Era primavera i semblava que la vida havia esclatat per tot arreu. El verd de les valls semblava pintat per un mà d’artista i els llacs emmirallaven les altes muntanyes, coronades d’un blanc que feia mal als ulls. Els pobles que desfilaven en avançar el tren semblaven sortits de la pàgines d’un conte de fades. Els balcons, dels quals penjaven flors de tots els colors, aprofundien aquella sensació de visitar un país màgic. Observava meravellada aquell espectacle, i l’Isidre somreia davant la meva expressió fascinada.

—Isidre, aquest país és meravellós!

—Sabia que t’agradaria —somreia satisfet del meu embadaliment.

El nostre destí era Ginebra. L’Isidre ho tenia tot previst. Havia comprat una casa envoltada de jardí amb vistes al llac Léman. Quan va obrir la porta i em vaig trobar a dins, el món em va caure a sobre. Només era una casa buida. Una casa que es podia comparar a la ment en blanc del que ha perdut la memòria. 

—Ho sento, Àngela, he fet comprar els mobles imprescindibles. Vaig pensar que t’agradaria moblar-la al teu gust.

Que diferents són els homes de les dones! Jo estava a punt de defallir en enfrontar-me a les parets buides, als escassos mobles, impersonals i freds. Per ell, això no tenia cap importància, pel contrari, jo sempre havia viscut entre objectes que havien marcat les etapes de la meva vida, que unien el passat i el present. Objectes amb petites històries per contar. Referències del que era. Ara havia violat tots els codis que m’havien inculcat. Em trobava desposseïda de tot. 

No vaig notar que plorava fins que el gust salat em va arribar als llavis. Llavors vaig veure la mirada atribolada de l’Isidre, que em mirava sense saber què dir.

Van passar molts mesos fins que aquella casa va començar a tenir una mica de caliu. El nen va néixer a principis de juny en una clínica suïssa, en una habitació tan blanca, asèptica i funcional, que només hi destacava la taca vermella de l’immens ram de roses. Me les havia portat l’Isidre, moments després d’haver sortit de la sala de parts. Havia estat allí, al meu costat, fins que va tenir el seu fill en braços.

—Gràcies, Àngel meu.

Jo me’ls mirava. Aquell home, a qui mai no havia vist defallir, a qui semblava que res no el podia torbar, vessava llàgrimes contemplant el diminut farcell que sostenia amorosament. Un farcell que cridava a ple pulmó, mentre el seu pare el bressolava.

 —És un nen preciós —va aixecar el cap per mirar-me meravellat—, no li falta res. Té dues mans, dos peus, amb cinc dits a cada mà i a cada peu. I totes les altres coses que ha de tenir un home —reia com un beneit. El metge també somreia, les infermeres somreien i jo somreia. Tenia la sensació que aquell moment s’havia de guardar com un tresor, perquè seria únic.

Pensava en com n’eren d’absurdes les normes que la religió ens havia imposat, per afegir més temors i desconcert a les pobres criatures que som els humans. Era blanc o negre, no hi havia possibilitat per als grisos. Tot regit per una regla que col·locava a la dreta el que era considerat bo, i a l’esquerra el que era condemnable. Amb la imatge del judici final, que tantes vegades havia contemplat a les esglésies, em vaig adormir.

Li vam posar de mutu acord el nom de Maurici. Sonava bé en qualsevol idioma, i ell havia de ser un home amb múltiples arrels.

Ginebra em recordava Barcelona. No tenia mar, però el gran llac que podia contemplar des de casa va fer que, de mica en mica, m’enamorés del lloc. Passava l’estiu i les peces soltes del meu interior anaven encaixant a poc a poc. Tenia sobtats atacs de melangia. Llavors els peus em portaven, mentre empenyia el cotxet del meu fill, fins a l’església ortodoxa de Ginebra.

 Les formes arrodonides del les torres daurades m’atreien. L’interior en penombra convidava al recolliment. Allí era l’únic lloc on tenia la sensació de retrobar-me amb la meva ànima perduda. Les cares de les marededéus de les icones tenien una mirada trista. No anava mai a cap església catòlica, perquè tenia por de trobar-me amb aquell Déu justicier de mirada acusadora.

Van ser uns mesos difícils de passar. L’Isidre va estar al meu costat sempre transmetent-me la seva força. Ell era tan diferent de mi! Mai no va mostrar un senyal de penediment per haver pres la decisió d’iniciar una nova vida. Vaig arribar a obsessionar-me pensant que finalment es cansaria d’aquells atacs de melangia.

Un diumenge, sense pressa, mandrejàvem al llit. Ell m’havia estat explicant com anaven els seus projectes. Com havia aconseguit introduir-se en una corporació financera. Em tenia posat el braç sota el cap. 

—Àngel, estem guanyant molts diners. Ja pots demanar-me el que vulguis. 

Però jo tenia el cap en un altre lloc.

—Isidre, com pots suportar-me? No entenc per què m’estimes. Crec que t’estic amargant la vida.

L’expressió de la cara li va canviar. Els ulls se li van enfosquir. 

—Àngela, hem d’acabar amb aquest tema per sempre. Ni tu ni jo podrem construir res sòlid, si dubtem. T’estimo perquè ets tu, no cal més explicació. Ho entens? No fugiré, no et deixaré sola, no m’interessa cap més dona. Soc feliç amb la vida que tenim. No és perfecta, però és la que vull tenir.

En el fons jo sabia que era així, com també sabia que si ell hagués mostrat algun dels dubtes que jo manifestava, no ho hauria pogut suportar. Que en som de complicades, les dones! 

—Aquestes són les cabòries que t’han anant passant pel cap des que vam arribar, oi?

No ho podia negar.

 Una tarda vaig tenir l’impuls de tornar a l’església ortodoxa, però no em vaig adonar que ja era tard per fer la visita amb tranquil·litat. El nen es va posar a plorar i jo em vaig inclinar per consolar-lo.

—Vostè és catalana, oi?

La veu va sonar suau darrere meu. Em vaig incorporar per veure qui m’havia parlat i em vaig topar amb els ulls més blaus que havia vist en la meva vida, posats en la cara afable d’una senyora de cabells grisos.

—No l’havia vist abans per aquí —va dir. Em mirava amb curiositat.

—Sí, he vingut sovint a aquesta església, però ara feia dies que no venia.

Totes dues ens miràvem, com avaluant-nos.

—Quin nen més maco! Ha nascut aquí a Suïssa o estan de viatge? —interrogava la desconeguda amb un to amable, que a mi em semblava implacable.

Em vaig replegar amb desconfiança i ella va captar el gest. El nen va començar a plorar de nou. M’havia distret, era hora d’alletar-lo i estava lluny de casa. El vaig treure del cotxet i el vaig bressolar per calmar-lo, però la gana del meu fill no es distreia amb unes gronxades. Em sentia atribolada per la situació.

—Aquest nen té gana —va endevinar la desconeguda. L’evidència no es podia negar. La boqueta buscava desesperadament refregant-se sobre la roba del meu pit.

 —Sí, he de donar-li de mamar i estic lluny de casa.

Havia de buscar ràpidament una solució, si no els crits del nen es tornarien histèrics. La senyora dels ulls blaus em mirava. Nerviosa per ser objecte d’una atenció tan insistent, vaig aclarir:

—Li puc donar el pit aquí mateix, en un dels bancs del fons de l’església.

Els crits del nen es devien poder sentir per tota la rodalia.

—Sisplau, jo visc aquí mateix. Acompanyi’m, estarà més còmoda. Sisplau, accepti de venir amb mi.

Mentre intentava convèncer-me, va agafar el cotxet i el va empènyer davant seu. La vaig seguir mig atabalada, perquè els plors del meu fill afamat quasi no em permetien pensar. Ja al carrer, ella caminava decidida carrer amunt. Al cap d’unes passes, es va aturar al davant d’una casa amb jardí. Va obrir la porta de ferro forjat per deixar-me passar.

—Passi, passi, no es torbi —em deia mentre obria la porta de la casa. A dins, l’ambient era càlid. Els colors alegres de la sala on em va fer passar ho il·luminaven tot. La finestra donava al jardí que acabàvem de creuar, que lluïa parterres de flors i una gespa ben cuidada.

—Segui, segui. En aquesta butaca baixa estarà més còmoda. 

No em podia permetre fer-me l’esquerpa. En Maurici estava morat de tant plorar. Vaig seure i em vaig descordar la brusa i el sostenidor. Quan el nen es va agafar al pit, un fort singlot va sortir de la seva boqueta. Al cap d’un moment, els punys premuts amb força es van anar afluixant i vaig poder aixecar la vista per mirar la meva amable hostessa.

—Gràcies, li estic molt agraïda.

—Deixi, dona, deixi. Primer era alimentar aquest petit famolenc —somreia mentre em mirava amb expressió comprensiva. Em vaig sentir obligada a respondre-li sobre el que m’havia preguntat a l’església.

—Fa poc temps que vivim a Ginebra.

No li vaig aclarir qui érem els que vivíem a Ginebra. Em va mirar amb deteniment. Ni el nen ni jo devíem fer cara de patir mancances. Jo anava ben vestida, els bolquers d’en Maurici i el jerseiet eren de bona qualitat, i el cotxet era nou i de bona factura. Tot això ho vaig llegir en els seus ulls.

—El seu marit té negocis a Ginebra?

 La pregunta em va sorprendre.

—Sí —vaig acompanyar l’afirmació amb un moviment del cap—. Ell treballa tot el dia, i jo aprofito per passejar i conèixer la ciutat.

Era una veritat a mitges, però era tot el que estava disposada a dir-li.

—Soc la Maria Guitart, el meu marit i jo vam venir al final de la guerra, fugint de les represàlies del règim de Franco.

Ella també parlava amb cautela.

—Nosaltres vam arribar cap al mes d’abril. 

No sabia què més podia contar-li.

—Així que el nen ha nascut a Suïssa, oi?

No ho podia negar, per a una dona les edats de les criatures no són cap misteri.

—Sí, va néixer fa tres mesos en un hospital de Ginebra.

Es va adonar que jo la mirava amb malfiança. El nen dormia plàcidament. 

—És un nen preciós.

 Se’l mirava amb tanta intensitat que no vaig poder evitar el gest.

—El vol agafar? —li vaig posar als braços.

La cara se li va il·luminar.

—Jo tinc nets a Catalunya. Fa set anys que no els veig. M’envien fotografies, però m’estic perdent de veure’ls créixer.

Ho va dir sense aixecar la vista de la carona del nen adormit. Havia sentit parlar de persones que havien marxat a l’estranger per por de les represàlies, de la presó, i fins i tot d’una possible condemna a mort. Aquell nou règim era intransigent, venjatiu i cruel. Jo ho havia patit en la meva pròpia pell.

Quan vaig allargar les mans per agafar el nen, vaig veure que me les mirava. Als dits, només duia l’anell amb un rosetó de brillants que m’havia regalat l’Isidre, però no portava anell de casada. Me’l vaig treure el dia que em va portar a l’hotel. 

—Em vol dir el seu nom? —em va preguntar. Evidentment, jo havia comès una falta d’urbanitat en no dir-li.

 —Perdoni, com que el nen plorava tant, m’he distret. Em dic Àngela.

 —Molt de gust, Àngela, li preparo un te?

El rellotge penjat a sobre de la llar de foc tocava dos quarts de cinc. Em vaig esglaiar. Si l’Isidre arribava a casa i no ens hi trobava, es preocuparia molt. I ves a saber el que pensaria. Em vaig posar dreta amb impaciència.

—Perdoni, però el meu... marit —la paraula em va costar de dir— es preocuparà molt si no em troba a casa. No li he dit que sortiria amb el nen. 

Ella segurament va captar la meva indecisió, quan vaig fer referència a l’home amb qui estava. Almenys a mi m’ho va semblar.

—Quina llàstima, al meu marit li hauria agradat conèixer-la a vostè i el nen. 

Jo em dirigia cap a la porta murmurant disculpes.

—La podré veure un altre dia i convidar-la a prendre el te amb coneixement del seu marit?

La invitació em va fer parar un moment de la fugida que estava emprenent. Estava confosa.

—Bé, si vostè ho vol, podríem quedar per un altre dia.

De sobte vaig haver d’acceptar que em sentia millor que unes hores abans.

—Ha estat un plaer poder tornar a parlar en català amb una altra persona després de tants mesos —vaig reconèixer.

—Però és que el seu marit no és català? —va preguntar estranyada. Em mirava amb sorpresa.

—Oh, sí que ho és. Em referia a parlar amb una altra persona diferent d’ell. 

—Li sembla bé dilluns que ve?

 Jo quasi corria vorera avall.

—Sí, perfecte. Dilluns estarà bé. Gràcies. Adéu.

L’Isidre havia arribat feia segons a casa quan vam traspassar la porta.

—Déu meu, Àngela. Quin ensurt no trobar-te a casa. D’on vens? —em va preguntar entre preocupat i enfadat.

—Isidre, perdona’m. He conegut una senyora catalana. M’ha invitat a casa seva, perquè en Maurici plorava molt i li havia de donar el pit.

Tot aquest garbuix de paraules no deixaven gaire clar el que havia passat. Ho vaig entendre per l’expressió de l’Isidre, que va arrufar les celles.

—Acompanya’m, sisplau, a l’habitació del nen. L’he de canviar i mentrestant, t’ho explicaré tot.

Li vaig fer un relat detallat de tot el que havia passat aquella tarda, i de la invitació per al dilluns següent.

—Hi puc anar, oi, Isidre?

L’enuig i la preocupació de la cara de l’Isidre s’havien fos.

—És clar que hi pots anar. Ja era hora que trobessis algú amb qui parlar. M’agrada que facis amics.

Em tenia agafada per la cintura i em besava amb petons petits, resseguint la línia de les parpelles, el nas i els llavis.

—M’agrada veure’t contenta, vull que siguis feliç. He estat molt preocupat per tu aquestes últimes setmanes. Em temia que un dia arribaria a casa i no et trobaria.

—Com pots pensar això? Soc jo la que he pensat aquestes últimes setmanes que un dia no vindries a casa.

Ens vam mirar. L’Isidre em va agafar la cara amb les mans.

—Àngela, tots dos tenim tanta por de decebre’ns mútuament que no ens adonem del mal que patiríem cadascun de nosaltres si prenguéssim una decisió equivocada, tot pensant que ho fèiem per al bé de l’altre. 

Mai abans l’Isidre s’havia expressat amb tanta vehemència.

—Isidre, estaré amb tu tot el temps que vulguis —vaig dir. I vaig pensar: «fins que et cansis de mi».

El dilluns següent, a les quatre, era davant la porta de la Maria Guitart. Va obrir quan tot just havia separat el dit del timbre. Em va agafar el nen que duia als braços. El cotxet l’havia deixat sota el pòrtic de l’entrada.

—Què fa aquest nen tan maco? Ja ha menjat? Veig que està tranquil —va dir amb un somriure. Quan somreia se li feien arrugues al voltant de la boca i dels ulls, però no la feien vella. Al contrari, la cara adquiria una expressió quasi juvenil.

Aquell dia no vaig conèixer el seu marit. Va ser al cap de dos dilluns més. Era un senyor molt agradable. Havia estat professor de la Universitat de Barcelona. Ara es dedicava a investigar sobre unes pintures de Bellini, per escriure un llibre que li havien encarregat. Era un erudit, i m’encantava escoltar-lo.

—Per què no veniu a sopar dilluns que ve, tu i el teu marit, en lloc de venir tu sola a prendre el te? —em va invitar la Maria—. Estic segura que tots dos homes tindran ganes d’intercanviar notícies de Catalunya.

No li havia explicat res de la nostra situació. Estava segura que ella sospitava que no érem un matrimoni normal, però no demostrava cap reticència. Eren temps difícils per a tothom. Sempre repetia aquesta expressió, i jo em vaig convèncer que era cert, que eren temps de supervivents. Com ells, com nosaltres, com d’altres.

—Isidre, el senyor i la senyora Ponsich ens han invitat a sopar dilluns que ve a casa seva. Podríem acceptar. M’agradaria anar-hi amb tu. 

Li havia parlat de les visites i converses mantingudes amb els nous coneguts. Em va mirar amb atenció.

—Estàs preparada per afrontar el que, sense cap dubte, serà un sopar inspecció d’uns estranys?

—I tu, estàs preparat per afrontar la tasca d’acompanyar la dona que viu amistançada amb tu?

Per primera vegada la nostra situació ens posava al davant de les conveniències socials. Fins llavors havíem mantingut la nostra relació aïllada del món.

—Àngela, tu ets la meva dona, l’única dona. Com pots pensar que no vull sortir amb tu allà on sigui? He fet aquesta observació perquè sé que per a tu encara és difícil acceptar amb naturalitat que no hi ha res de què avergonyir-se. 

—Doncs precisament, perquè he estat aïllada en aquesta ciutat sense cap contacte, excepte tu, he pensat que això ha de canviar. Com sigui, hem de normalitzar la nostra vida. Com tu dius, va ser per això que vam venir a viure aquí —m’estava posant nerviosa—. És que tu preferiries tenir-me tancada en una mena de gàbia daurada?

—Crec que aquesta acusació és injusta, Àngela. Jo només et vull protegir, i que ningú no et faci mal.

—No em pots protegir tot el temps. Necessito respirar, parlar com qualsevol persona. Tu tens la feina, i quan tornes a casa has tingut temps per prendre contacte amb persones, també per enfrontar-te a problemes per resoldre. Tu estàs viu, però jo em sento com privada de llibertat, com un ocell en aquesta casa envidrada. Necessito viure, tenir problemes i intentar trobar-hi solucions, com ho fas tu.

Vaig agafar aire als pulmons, havia de dir el que em pesava feia dies.

—D’aquí a un temps en Maurici haurà d’anar a l’escola, i serà un nen poc sociable. Les úniques cares que coneix són les nostres. La meva molt, i la teva poc. Et sembla just això, a tu?

Era la primera discussió seriosa que teníem des que vam decidir de viure junts. L’Isidre semblava confús i desconcertat. Va venir cap a mi i em va agafar per la cintura.

—Àngela, el que dius em sembla terrible. De debò creus que et vull tenir aïllada i separada del món? Si ho he fet, ha estat sense voler. Ets tan lliure com vulguis ser, per anar on vulguis anar —em mirava fixament—. Esperava que et trobessis més tranquil·la i recuperada per proposar-te de sortir. 

 Es va quedar callat amb una expressió que tampoc no li havia vist mai.

—Àngel, soc un capsigrany. Perdona’m. No sé què esperava. Tinc ganes d’anar amb tu a llocs que no has estat, per gaudir-los junts. Vull mostrar-te el món i posar-lo als teus peus. 

Allò era exagerat i propi de l’antic Isidre. Sense poder-ho evitar vaig esclafir a riure.

—Es pot saber de què rius? —vaig veure que estava una mica mosca—. Jo t’obro el cor i tu te’n fots.

—No, Isidre estimat. És que per fi hem recuperat la facultat de riure i no de pensar sempre en coses serioses. Crec que ja era hora.

I sense deixar-lo replicar, el vaig besar amb tota la saviesa que ell m’havia descobert.

CAPÍTOL 16

No va ser l’única nit que amb el nen en braços ens traslladaríem a casa del matrimoni Ponsich. Ells van ser des de bon principi els nostres millors amics. En certa manera es van convertir en els avis del nostre fill. Tant l’Isidre com el professor Ponsich esperaven aquelles vetllades per discutir, ponderar i comentar fets d’abans i del present. Jo els mirava complaguda, eren dos homes magnífics. La Maria i jo, mentrestant, comentàvem coses de dones.

Una nit de divendres, després de sopar plegats, l’Isidre i el professor Ponsich prenien cafè i fumaven, mentre la Maria m’ensenyava un vestit que s’havia comprat.

—La meva filla Mònica ja té set anys...

No sabia de què venia la conversa, però les paraules de l’Isidre em van fer empal·lidir de vergonya, de ràbia, d’indignació. La Maria es va adonar que passava alguna cosa, que havien estat les paraules de l’Isidre les que havien causat el meu trastorn.

—No et trobes bé, Àngela?

La mirava sense veure-la. Com s’havia atrevit a fer-me una cosa així? Em vaig posar dreta i vaig agafar el nen que dormia sobre el sofà, al meu costat.

—Me’n vull anar a casa.

Tots els ulls es van clavar en mi.

—Què dius, Àngela? Què et passa?

—Vull anar a casa ara mateix.

 Estava a punt de posar-me a xisclar. Es van creuar mirades entre ells de sorpresa i incomprensió.

—Està bé, Àngela. Anem!

Ja dins el cotxe, va esclatar la tempesta.

—Em vols fer el favor de dir-me quina mosca t’ha picat? Per què m’has fet marxar d’aquesta manera tan poc considerada amb els nostres amics? Es pensaran que...

No estava disposada a escoltar cap recriminació.

—Has estat tu qui té la culpa de tot. Com goses deixar-me en ridícul fent entendre que només soc la teva querida?

L’Isidre va parar el cotxe de cop. Va aparcar a la vorera del carrer, a pocs metres de casa, per girar-se amb una expressió que feia por.

—Però, què estàs dient? T’has begut l’enteniment?

—No, no m’he begut l’enteniment, ni m’he tornat boja de cop. En aquests moments, si pogués, et mataria.

—Es pot saber de què ve tot això, doncs?

—És clar, els homes no teniu cap problema. Les dones causem problemes, oi, Isidre?

El nen començava a moure’s neguitós. Segurament l’estava estrenyent massa fort sense adonar-me’n. Ja no vaig poder evitar que les paraules sortissin disparades.

—Com t’has atrevit a dir que tens una altra filla? En quina situació em deixa a mi, això?

Només de pensar el que pensarien de mi aquelles persones que jo apreciava, la cara em bullia. La comprensió es va fer pas en l’enteniment de l’Isidre, i la seva boca va començar a expressar l’inici d’un somriure amarg.

—És tracta d’això, Àngela? Que jo tinc una filla i tu tens un fill? És que pretens negar-ho?

Amb la mà em sostenia la barbeta per evitar que girés la cara.

—Àngel, som en un país lliure. Jo no penso negar el que soc ni el que he estat. Em vaig casar amb la Isabel i va ser un error, però la Mònica no és cap error. És la meva filla i n’estic orgullós, com estic orgullós que el Maurici sigui el meu fill —va fer una profunda inspiració intentant conservar la calma—. Ja he deixat clar que tu ets la dona que estimo i respecto, per tant la meva dona, malgrat totes les circumstàncies del món. Ho sento. No et puc donar res més —va deixar anar la mà que sostenia la meva cara.

Sentia com el seu cos vibrava al meu costat. Estava enfadat, d’una manera intensa, absoluta. Jo no sabia com dir-li que la seva valentia per enfrontar la realitat em torbava, que estava enfadada amb mi per no tenir prou coratge per fer el mateix que ell. Tenia por de ser rebutjada i jutjada.

El cotxe es va tornar a posar en marxa. Cap dels dos no va pronunciar cap més paraula fins a arribar a casa. Em va agafar el nen per ajudar-me a sortir del cotxe. Va obrir la porta i se’n va anar directament a l’habitació d’en Maurici. Jo el seguia quasi corrent, per aconseguir posar-me al seu pas. Va deixar el nen a sobre el llit i es va girar per anar a la sala, sense dir res. Tot seguit, el cop de la porta em va avisar que havia marxat de casa.

Quan el nen va estar banyat, alimentat i dormit, el retruc del cop de la porta en tancar-se encara ressonava dins meu. Em vaig despullar i em vaig ficar al llit amb posició fetal. Se n’havia anat! M’havia deixat!! Aquestes terribles paraules rebotaven una i altra vegada dins el meu cap. Després de repetir-les mil vegades, es va fer camí una altra certesa. Jo era la culpable de tot el que estava passant. Tenia tanta por de perdre’l que la por l’havia fet fora de la meva vida. Les indecisions, els retrets, l’amargor, havien enfonsat qualsevol esperança de salvar-nos. 

Les hores anaven passant i el terror s’havia apoderat de mi, cada vegada m’encongia més. Plorava tan desesperadament que temia despertar el meu fill. Un fill abandonat per la mare i un altre d’abandonat pel pare. Havia seguit amb els ulls tancats l’Isidre confiant-hi cegament. En quin moment havia començat a dubtar? M’havia donat motius, ell, per tenir dubtes? No. Era jo, que estava embogint. 

No vaig sentir la porta com s’obria. M’havia adormit esgotada. El pes del seu cos sobre el matalàs em va sobresaltar.

—Àngel, abraça’m sisplau.

Em vaig girar i em vaig llançar als seus braços. Estava gelat. El vaig bressolar contra el meu pit. Com l’estimava! Vam fer l’amor desesperadament, com si fos l’última vegada, l’última oportunitat de fer-lo. Començava a fer-se de dia quan li vaig preguntar:.

—On has estat, totes aquestes hores? —El mirava com si no pogués creure que era al meu costat.

—A fora, assegut al cotxe.

—Pensaves deixar-nos? —vaig voler saber. La pregunta feia mal.

Es va incorporar per poder mirar-me a la cara.

—Mai no m’ha passat pel pensament deixar-te —em va mirar amb angoixa—. Àngel, no sé com ajudar-te. No sé què fer perquè siguis feliç. No sé...

La veu se li va estroncar

 —Àngel, no sé què puc fer —va repetir, amb veu molt baixa—, no sé què puc fer perquè tornis a mi.

Una escalfor em va anant pujant des de la punta dels dits dels peus fins a l’arrel dels cabells, i una onada de tendresa em va traspassar com una flama ardent. Vaig apujar la mà per acaronar-li la cara, per acaronar-li els cabells. Em feia vergonya el meu comportament.

—Soc jo qui ha de demanar-te perdó per tot el que he estat fent en aquests últims mesos. Només he pensat en mi. Sentia que se’m devien compensacions per haver deixat una vida que només era sofriment, desesperança i dolor, per rebre a canvi el regal del teu amor i del teu fill. Perdona’m, per ser egoista i malagraïda. 

Em va posar la mà sobre els llavis.

—No, Àngel. Crec que tots dos tenim una part de culpa. Hem parlat poc —va afegir amb un somriure de disculpa—. Estava dolgut i de vegades espantat. Em sentia culpable, perquè pensava que en Maurici no era un fill desitjat per tu, que la seva vida era el testimoni de tot el que havies hagut de deixar a causa d’ell. 

Com havíem arribat a aquella situació? Havíem estat a punt de posar en perill tot el que hi havia entre nosaltres.

—Isidre, t’estimo, com estimo en Maurici. Com has pogut pensar que no era així? 

Un calfred em va recórrer la columna. Vaig recordar que un dia em va dir que la por de decebre’ns mútuament era tan perillosa com un virus letal. Havia de dir-li que estava equivocat.

—No em penedeixo de res del que ha passat entre nosaltres, ni d’haver pres les decisions que m’han portat aquí amb tu. I per sobre de tot, estimo el teu fill, el nostre fill.

No va respondre. Vaig notar com els seus braços em tornaven a envoltar i el seu cos s’apropava al meu amb necessitat no satisfeta. Abans que jo em lliurés al son reparador, el seu respir compassat em va confirmar que dormia.

Era dissabte. Ell encara dormia quan em vaig llevar. En Maurici remugava avisant que tenia gana. El vaig agafar en braços i vaig fer uns passos de ball. El nen reia de plaer amb la seva boca desdentada. No podia deixar de cantussejar mentre l’alletava. L’Isidre ens contemplava repenjat al marc de la porta, amb els braços creuats sobre el pit. 

—Hola, bon dia, ja has dormit prou?

No sabia què dir-li. Em sentia com una núvia, una mica torbada, recordant la nit passada.

—He dormit com un liró —feia cara de vailet que ha de disculpar-se per una malifeta—. No sé si vaig complir bé. Crec que em vaig adormir com una soca. 

Altra vegada aquella mirada irònica que tant m’encantava, i que de vegades em treia de polleguera. Em va fer riure. En Maurici va fer un gest, arrufant les celles, com si s’hagués ofès per la meva falta d’atenció.

—Vas complir molt bé —el nen continuava amb la cella arrufada—. Aquest nen cada dia s’assembla més al seu pare.

—Que vols dir amb això? —va preguntar. Un ample somriure li creuava la cara.

—Que tots dos preteneu acaparar-me.

—Està malament que sigui així?

Va dirigir una mirada provocativa cap al lloc on el seu fill succionava amb determinació. Llavors sí que vaig notar que envermellia.

—Isidre, marxa d’aquí i ves a fer-te el cafè. Jo de seguida acabo. 

—M’encanta mirar-te, Àngel. Sobretot quan tens aquest color tan atractiu.

I dient això, es va girar rient i se’n va anar cap a la cuina. 

El diumenge vam decidir passar el dia fora de casa. Per un miracle inesperat, novembre semblava haver tornat als primers dies de la tardor. El sol escalfava i no feia vent. El nen, ben abrigat, sanglotava de plaer quan es va veure al cotxet. L’Isidre el portava. Em sentia com si tingués divuit anys i l’Isidre fos el meu primer amor. Ell em passava el braç per l’espatlla amb gest possessiu. No podíem deixar de tocar-nos, agafar-nos les mans, agafar-nos per la cintura. De tant en tant, em besava els cabells i el front. I si s’esqueia, em feia girar el cap per besar-me els llavis. Jo era al setè cel. No m’importava que la gent ens mirés amb un somriure de retret. Érem massa grans per actuar com uns jovenets, però m’era igual. Que pensessin el que volguessin, els tornava la mirada sense sentir cap mena de repar.

 Era temps d’estimar.

Vam dinar en un petit racó de la ciutat antiga, un restaurant que tenia taules a l’exterior, en un racó on el sol escalfava i ens protegia del vent. M’havia emportat de casa una carmanyola amb el dinar per a en Maurici. Ja tenia més de quatre mesos. Era un nen gran per la seva edat i semblava entendre que aquell era un dia especial. Es va menjar el seu primer puré sense rebutjar-lo, com jo em temia que faria. Cap a mitja tarda tots teníem ganes d’anar cap a casa. Mai més em semblaria una casa freda i buida. 

Era la nostra llar. 

El dilluns a mig matí va sonar el timbre de la porta. 

—Maria, què et porta fins aquí? —era la meva amiga, amb una expressió expectant—. Passa, dona, passa. Tinc en Maurici prenent el sol sobre la catifa de la sala d’estar.

El nen ja havia rodolat fora de la catifa i s’estava mirant encantat el que podia esdevenir la seva nova joguina. Amb els seus ditets molsuts, intentava arrencar amb entusiasme les fulles de la planta d’interior que tenia al davant. La Maria el va aixecar i el va prémer contra el seu pit.

—Hola, preciós, com estàs? Tenia moltes ganes de veure’t. 

La Maria havia pensat que després de la meva escapada de casa seva, ateses les circumstàncies en què aquesta es va produir, jo no tornaria a veure-la. Va esperar fins dilluns per arriscar-se a venir, perquè no podia passar sense veure el nen. 

En quin monstre m’havia convertit jo?

Totes dues estàvem una mica tibades. Jo no sabia com disculpar-me i ella tampoc no sabia per on començar. El nen servia per trencar aquella incomoditat.

—Vols beure alguna cosa, Maria?

—No, gràcies, Àngela. He pres un te fa un moment.

—Seu, sisplau —li vaig pregar mentre li assenyalava la butaca on normalment seia quan venia a casa. Jo era qui tenia l’obligació d’iniciar la conversa, però no sabia com fer-ho, recordant el comportament que vaig tenir a casa seva. Ella va ser la més decidida.

—Àngela, he rebut carta del meu fill —va dir. Va ficar la mà a la jaqueta de llana que portava i en va treure un sobre.

Vaig seure al sofà davant seu. Encara tenia el nen en braços, suportant les seves estrebades per tornar a terra. Quan es va adonar que en Maurici feia força per baixar de la seva falda, el va deixar anar amb cura sobre la catifa. Al nen li va faltar temps per arrossegar-se, amb la intenció de tornar al seu objectiu, cap a la pobra planta, que segurament hauria xisclat de terror si hagués pogut, pel perill de les manetes, que s’obrien com unes petites urpes de felí. Vaig aixecar a temps la pobra planta per posar-la fora del seu abast. El nen es va posar a cridar per la frustració i durant un moment, la tranquil·litat va quedar arraconada, fins que vaig distreure’l amb una joguina de peces brillants que fins aquell moment havia estat la seva favorita. Quan la pau es va restablir, em sentia amb forces d’encarar la Maria. Vaig tornar a seure al seu davant.

—Maria, t’he de demanar disculpes pel meu comportament de l’altra nit. I sisplau, que el teu marit em perdoni —vaig dir-li. La vaig mirar de cara—. Potser no ho voldrà fer.

—Calla, dona, no diguis això. No va tenir cap importància. Som amigues, no?

—Ai, Maria, és clar que som amigues. Jo vull que tu continuïs sent la meva amiga —vaig assegurar. Tenia l’obligació de justificar-me—. Estava molt nerviosa i la vau pagar vosaltres, sense tenir-ne cap culpa.

—Àngela, no t’has pas de justificar. T’estimem. Un mal moment el podem tenir tots. Jo he vingut per parlar-te del meu fill.

La determinació amb què em va comunicar la seva intenció em va fer decidir a escoltar-la sense més.

—He rebut carta del meu fill. Viu a París des de l’any 1939. Va haver de fugir de Barcelona. Si no ho hagués fet, el menys que podia esperar era la presó o un escamot d’afusellament. Pertanyia al partit comunista.

Va callar i em va mirar, per si jo tenia intenció de fer-li alguna objecció. No volia interrompre-la, tot i que no sabia on ens portava la conversa.

—El meu fill està casat i té un nen i una nena, de deu i vuit anys. Quan va arribar a París, de seguida va demanar-li a la seva dona que anés a reunir-se amb les criatures amb ell. Llavors va esclatar la guerra europea, i va ser ell qui li va demanar que s’estigués a Barcelona fins que es resolgués el conflicte. Quan la guerra es va acabar, les cartes demanant que prengués la decisió d’anar a París i reunir-se tots allí no van ser escoltades. El meu fill estava tan desesperat que fins i tot va planejar un viatge clandestí a Barcelona per emportar-se’ls amb ell, però li va arribar una carta de la seva dona. Li deia, que ateses les circumstàncies, el seu matrimoni s’havia acabat, i que ella no el volia tornar a veure mai més. De les criatures, com pots suposar, només s’hi referia en el sentit que es quedaven a càrrec d’ella. Fins i tot l’amenaçava que es guardés de qualsevol intent de recuperar-les, ja que ella tenia molt bones relacions amb els que manaven a Barcelona.

En Maurici es va posar a plorar. Havia llençat una de les peces del joc fora del seu abast i ara la volia. La Maria va córrer a acostar-li l’objecte reclamat. Jo estava pensant en el drama del seu fill. Quina dona tan cruel, la seva, en privar-lo de veure els fills. La Maria, un cop completada l’obra de misericòrdia, es va tornar a asseure i amb veu tranquil·la va continuar el relat.

—En Joan, el meu fill, té trenta-cinc anys. Durant l’ocupació alemanya es va fer de la resistència francesa. El meu marit i jo vam estar mesos sense saber-ne res. Alguna vegada vam pensar que no el tornaríem a veure més, però se’n va sortir sa i estalvi. Acabada la guerra, el govern francès el va reclamar per formar part del comissionat per als refugiats. Fa uns mesos ens va escriure per contar-nos la història d’un noia polonesa refugiada, que va conèixer quan ella es va presentar a la seva oficina.

Va parar de parlar. Em mirava amb tanta intensitat que jo semblava hipnotitzada per aquells ulls clars i transparents. No vaig fer cap comentari. No podia fer-lo..

—La història era tan terrible que se m’hauria fet difícil creure-la, si no hagués sabut que el meu fill tenia l’expedient amb els documents que confirmaven el que explicava —va fer una inspiració per agafar aire—. La noia era de pares jueus de classe mitjana, i vivien a Varsòvia. Els alemanys la van tancar amb ells al camp de concentració de Mauthausen. Tenia dotze anys. Massa jove per treballar, però massa gran per passar desapercebuda. Un dia, quan havia fet catorze anys, la van fer presentar davant el comandant del camp i la hi van fer quedar tota la nit. Al matí, quan la van tornar al barracó, sagnava. L’havien violat. No la van tornar a reclamar. Al cap de tres anys el destí d’Alemanya ja estava sentenciat. Quan les tropes russes van entrar al camp de concentració, els seus pares ja havien mort. 

Estava com petrificada. Com havien pogut passar aquelles coses?

La Maria va continuar parlant com si ho fes per a ella mateixa.

—Els russos van ser rebuts com uns alliberadors, però el seu nivell moral no quedava al darrere del dels alemanys. Moltes dones van ser violades per celebrar la victòria contra els enemics. La noia va haver de sofrir i passar per la mateixa humiliació i violència per segona vegada. Va quedar embarassada i, contra tota lògica, no va voler avortar com li van proposar les autoritats sanitàries franceses quan la van portar a París com a refugiada. El meu fill la va conèixer poc abans de tenir la criatura. Tenia tot just 17 anys, i ja havia passat per les pitjors experiències que pot patir un ésser humà. 

Va tornar a callar. Jo me la mirava fascinada i horroritzada alhora. Volia saber-ne més.

—El meu fill em diu que s’hi vol casar —va anunciar. La veu de la Maria no tenia cap matís. Per fi vaig poder parlar.

—Quina història més horrible. No puc comprendre què els fa la guerra a les persones. No puc entendre com homes que podríem qualificar de normals en una guerra siguin capaços de comportar-se com bèsties salvatges.

—Sí, estimada. La raça humana és de les poques espècies que habiten la terra que es devoren a si mateixes.

Jo no em podia treure del cap el que acabava d’escoltar.

—Però, Maria, et teu fill està casat i la seva dona viu, oi que ho acabes de dir? Com es pot voler casar amb aquesta noia, si a Espanya no existeix el divorci?

La Maria em va mirar d’una manera enigmàtica.

—De la mateixa manera que tu i l’Isidre us vau voler casar. Sense comptar amb ningú.

Vaig sentir que el puny que sentia dins el pit s’obria de cop, i l’aire retingut sortia esllavissant-se a través de les foses nasals.

—Maria, què em vols dir amb això? Nosaltres no ens hem... —no vaig poder continuar. La veu se’m va apagar abans de dir res més. 

La Maria havia tret de dins del sobre una fotografia i me l’allargava. La vaig agafar sense saber què feia, i em vaig trobar mirant les persones que em somreien des del fons gris clar i negre de la imatge. Un home jove i alt, de cabells foscos, tenia agafada per l’espatlla una noia petita i d’aspecte fràgil, amb una cabellera arrissada de to clar que li arribava a les espatlles. El contrallum de la fotografia semblava nimbar-la. Sostenia un nen al braç que devia tenir els cabells molt clars, perquè semblava calb. El tenia agafat amb els dos braços com si tingués por que li caigués o que algú li pogués prendre.

 Me la vaig quedar mirant, mentre notava que els llavis em tremolaven, sense poder fer res per aturar l’esclat que venia a continuació. Tot va sortir, tot el que havia callat, havia amagat, havia sofert. No va quedar res per dir. Quan vaig acabar, la Maria estava asseguda al meu costat i m’acaronava l’espatlla. El nen em mirava fent el bot, a punt de posar-se a plorar. El vaig agafar.

—No, rei meu, a la mama no li passa res. Tot està bé. Per fi tot està bé —el vaig tranquil·litzar. El nen no entenia el que li deia, però sí que percebia alguna cosa en el to de les paraules, perquè va aixecar la maneta i va tocar-me la cara mullada, sense acabar de decidir si riure o plorar.

—Àngela, estimada, no tenia intenció de trasbalsar-te —la Maria em mirava amb preocupació—. Creia que et calia saber que les vides de les persones poden seguir camins molt complicats, plens de sofriments i renúncies, i que, de vegades, alguns pocs afortunats poden tenir una segona oportunitat. I perquè voldria aconsellar-te que no perdis la teva.

Quan el divendres següent ens van convidar a sopar a casa del matrimoni Ponsich, jo anava agafada del braç de l’Isidre morta de por. Temia la cara del professor. Però no va passar res. Vaig ser rebuda amb la mateixa naturalitat que sempre. Mentre sopàvem vam parlar obertament dels fills, del seu fill, dels seus nets, dels meus fills, del que havia quedat a Barcelona i del que tenia en braços. S’acostava Nadal.

—Hem rebut carta d’en Joan. Vindran a passar el Nadal amb nosaltres, així podrem conèixer el nostre nou net —ens va anunciar el professor mentre preníem cafè. Jo no vaig poder deixar de pensar que a la terra hi habiten els àngels, i que nosaltres havíem tingut la sort de trobar-ne dos.

Els vam conèixer per Nadal. En Joan era com m’havia semblat a la fotografia. Alt i prim, amb els cabells castanys i els mateixos ulls que la seva mare. Una mena d’ulls que m’intimidaven. L’Íngrid tenia cara de nena. Ningú no s’hauria pogut imaginar, en veure-la amb els seus a penes dinou anys, amb aquella cabellera arrissada que li emmarcava la cara esquitxada de pigues i adornada d’uns ulls rodons de color de mel que miraven amb innocència, les tragèdies que s’havien abatut sobre ella tot just entrar a l’adolescència. Es mirava en Joan amb adoració, i ell no li apartava la vista ni un segon, com si temés que ella desaparegués de sobte. 

El nen no era ros com jo havia cregut. Era pèl-roig. Tan pèl-roig que els cabells tenien el color de la polpa de les carabasses madures. Mai no sabria qui l’havia engendrat, però tampoc no li faria falta. Tenia persones que l’estimaven.

Era Nadal i tornàvem a casa nostra. A la sala hi havia un arbre adornat amb llums, estels i boles de colors. De les finestres penjaven cortines transparents, perquè el sol pogués entrar sense obstacles durant el dia. La lluna il·luminava l’estança. A les parets hi havia quadres que havíem escollit entre l’Isidre i jo, petites figures comprades amb amor lluïen a sobre dels mobles i les prestatgeries, coixins de colors vius harmonitzaven amb l’entapissat de color de xocolata del sofà i les butaques. Havia canviat la pesada taula de fusta del menjador per una que tenia el sobre de vidre, sostinguda per un peu de ferro forjat que havíem dissenyat entre tots dos. Havíem passat hores fins a decidir-nos pel que realment desitjàvem, ens havíem barallat com dues criatures, jo intentant estripar els esbossos que l’Isidre defensava i que a mi em semblaven horripilants.

—Àngel, no et pots sortir sempre amb la teva, em fas perdre autoritat. Què pensarà el nostre fill, de mi?

Amb el braç enlaire intentava impedir que jo li agafés el paper, mentre amb l’altre braç feia veure que m’escanyava. En Maurici, assegut a la cadireta, reia estirant els bracets, tot volent participar de la diversió.

—Vine, Maurici, amb el pare. Hem de fer pinya contra l’harpia de la teva mare. Si no, estem perduts tots dos. 

Aquella nit li vaig anunciar que pretenia deixar de donar-li de mamar al nen. El pediatra, que havíem visitat el dia abans, m’havia aconsellat que ja era moment de canviar-li la dieta per una de sòlida. Venia de deixar el nen al llit. Vaig notar que em mirava sense dir res. Quan vaig dirigir la vista allí on ell mirava, em va sorprendre veure unes taques humides que s’anaven engrandint en el punt on hi havia els mugrons.

—Déu meu, què faré ara? Vaig a donar de mamar al nen.

 Vaig fer intenció d’aixecar-me de la cadira on m’havia assegut. L’Isidre em va agafar la mà. Em va acostar cap a ell i, mirant-me fixament perquè jo entengués les seves intencions, va dir baixet:

—Deixa estar el nen, jo et trauré del compromís —i va canviar l’expressió entremaliada per una altra de molt seriosa—. T’estimo, Àngel, sempre t’estimaré, i estic convençut que encara ho faré quan els meus ossos ja s’hagin convertit en pols.

Aquella vegada la seva declaració d’amor em va emocionar encara més. Ja no dubtava que era veritat. 

Passades les festes vam restablir la rutina de les anades a casa els Ponsich. Un dia, estàvem prenent cafè després de sopar i la Maria va preguntar, com per causalitat:

—Àngela, saps esquiar?

La vaig mirar amb perplexitat.

—No, no sé esquiar. A Barcelona neva molt poques vegades, i no m’agrada gaire la neu.

L’Isidre em mirava. El fum del cigarret li mig tapava la cara.

—Com pot no agradar-te la neu si vius en un país de neu? La neu a les muntanyes és un espectacle meravellós —va dir el professor Ponsich, prenent part en la conversa.

—I tu, Isidre, saps esquiar? —va insistir ella. La Maria era una dona persistent.

—Sí, sí que en sé, però fa temps que no practico.

La Maria ens mirava com si avalués la situació.

—Penso que ara que en Maurici ja menja de tot, podríeu aprofitar un cap de setmana per anar a Interlaken i pujar al Jungfrau. És una experiència fantàstica. Nosaltres hi volem anar a mitjan febrer. No hauríeu de patir pel nen, estaríem encantats de fer-nos-en càrrec —va dir amb una expressió d’innocència que no em podia enganyar. Allò era una conspiració en tota regla. L’Isidre continuava mirant-me amb els ull aclucats. Vaig recordar els fàstics que la Isabel havia fet de l’afició de l’Isidre per l’esport de l’esquí, vaig mirar-lo directament i vaig prendre la decisió.

—Si vostè es vol quedar amb el nen, crec que m’agradaria acompanyar l’Isidre a la neu.

La cara de la Maria es va il·luminar, però la de l’Isidre va mostrar una expressió de plaer tan gran, que em va fer somriure.

El divendres següent ens vam acomiadar del nostre fill agafat al coll de la Maria. No va fer cap gest per retenir-nos. S’havia acostumat al seu afecte. Com totes les criatures del món, volia sentir-se estimat i protegit. Aquesta necessitat estaria a bastament coberta durant les quaranta-vuit hores que seríem fora. Vam deixar el telèfon de l’hotel, de l’habitació i la informació de la ruta que seguiríem. Jo estava una mica inquieta, però per primera vagada estava segura que primer era l’home que el fill. Quan vaig pujar al cotxe, l’Isidre em va agafar la mà i em va besar el palmell.

—Gràcies, Àngel.

Em vaig sentir torbada. Era capaç de fer-me sentir com una núvia.

No vaig aprendre a esquiar, tot i que vaig consentir que em posés els esquís. Vaig intentar molt seriosament seguir els seus consells per iniciar els primers passos, però el resultat no podia resultar més frustrant. Tots dos vam acabar rodolant muntanya avall, fent-nos un embolic de peus i esquís. Després de l’ensurt, em van entrar unes ganes tan grans de riure que no podia parar. Ell havia caigut de cara, i tenia els ulls i la boca plens de neu.

—Isidre, és impossible, perds el temps. Deixa’m a mi i ves a esquiar tu.

Intentava incorporar-me, però els esquís eren uns estris infernals. Ell també reia tan fort que, en intentar ajudar-me, va caure d’esquena. Per un moment ens vam quedar quiets i vam contemplar aquell cel d’un color blau pur, vam respirar aquell aire net, ple de fragàncies.

—Àngel, crec que tens raó. No em queda altre remei que esperar que en Maurici tingui edat per ensenyar-li a esquiar, tu ets un cas impossible. Anem cap a l’hotel, prenem un aperitiu a la terrassa i descansem. 

Allò no era el que jo pretenia.

—Sisplau, Isidre, ves i gaudeix. Jo estaré perfectament mirant. Em ve de gust una tassa de xocolata calenta.

—De debò que estaràs bé?

—Estaré perfectament. Au, ves.

Em va fer un petó a la punta del nas. 

—No facis cap conquesta. Estàs preciosa amb aquest color a les galtes.

—Isidre Carné, no diguis bajanades. Ves, si no, es farà de nit abans no facis una pista.

L’Isidre va estar esquiant un parell d’hores. Quan la cadena que el remuntava el deixava davant d’on era jo, em saludava amb el braç enlaire. Sabia que estava gaudint i jo era feliç per haver pres la decisió d’acompanyar-lo. Vaig aixecar-me un parell de vegades per anar al telèfon i preguntar com anaven les coses per Ginebra. Allí tot estava en calma, com el meu esperit.

Ens vam preparar per anar a sopar. El vestit de vellut chiffon era curt, just sobre el genoll. De color negre, amb un gran escot en forma de ve que quasi deixava al descobert les clavícules, les mànigues estretes i llargues augmentaven l’efecte de l’escot. Havia aconseguit trobar unes mitges de color de fum amb costura negra i estrenava sabates d’antílop amb plataforma i uns talons altíssims. M’havia deixat anar els cabells. La perruquera de l’hotel m’havia pentinat sense recollits, perquè deia que així quedava més afavoridor el meu cabell arrissat.. Me’l va pentinar amb ratlla al mig, només una mica recollit a cada costat amb unes pintes de fantasia. Estava comprovant davant el mirall del tocador que les costures de les mitges no s’haguessin torçat i tenia la faldilla una mica recollida.

—Caram, tens unes cames precioses.

La veu de l’Isidre va sonar amb una mica de sorpresa.

—Doncs són les mateixes de sempre.

—Sí, però no les havia vist des d’aquesta perspectiva.

Per què sempre em feia sentir com si jo fos especial? Aquest era l’encant irresistible de l’Isidre. Vam sopar amb l’única llum de les espelmes repartides sobre les taules del menjador de l’hotel. Un pianista interpretava música suau.

—Recordes que tu i jo només hem ballat una vegada? —em va preguntar. Les seves paraules em van retornar a aquella nit d’estiu, quan vaig sentir com un simple ball feia que jo perdés la pau de la meva sosa i avorrida vida.

—Anem a ballar, ventafocs. Avui també portes un vestit preciós i vull que tinguin enveja de mi.

El pianista cantava amb veu greu i sensual Les fulles mortes, una cançó que m’encantava. Escoltar-la i seguir el ritme en braços de l’Isidre, que m’estrenyien contra el seu cos, em va fer sentir com goma tova.

 Quan ens dirigíem cap a la taula, un home de barba grisa i uns ulls impertinents li va comentar alguna cosa a l’Isidre, mentre em mirava. L’Isidre va fer un gest adust d’assentiment amb el cap i va continuar caminant agafant-me per la cintura.

—Què t’ha dit aquell senyor?

L’Isidre em va agafar les mans per sobre la taula.

—M’ha dit que ets la dona més preciosa de la sala, i jo li he dit que tenia raó.

—Isidre Carné, ets un mentider. No ha pogut dir tantes coses. Només ha pronunciat un parell de paraules, i tu, ni això.

—És igual, Àngel. Deixa-ho així.

Vaig tenir la impressió, molt reveladora, que l’Isidre havia tingut la reacció d’un home gelós. Aquest pensament em va fer riure i mirar-lo amb sornegueria.

—No m’ho puc creure, anem cap als quaranta anys i et comportes com si en tinguessis divuit.

Estava meravellada, perquè jo també em sentia com si el temps hagués reculat als primers anys de joventut. 

El diumenge l’Isidre va anar a esquiar tard. Vaig tornar a ocupar el lloc de la terrassa des d’on podia observar les pistes. La vista era meravellosa, inabastable. La blancor de la neu m’enlluernava, tot i portar ulleres de sol. Quan vam anar a dinar, ell estava pletòric de felicitat. Per resguardar-me del fred portava l’abric de visó que m’havia regalat. M’havia vestit amb uns pantalons beix clar i un jersei de coll alt a joc. Mai abans no m’havia atrevit a portar pantalons, pensava que això quedava per a dones sofisticades, però la dependenta de la botiga de roba em va convèncer perquè els comprés. La Maria em va traduir les seves paraules.

—Senyora, vostè pot portar pantalons sense cap complex. És prima i és estreta de malucs. 

Em vaig decidir i a l’hotel vaig comprovar que no era l’única que en portava. A l’Isidre li va encantar que jo m’hagués decidit per roba moderna, en lloc dels clàssics conjunts de faldilla i jaqueta. 

Després de canviar-se per dinar, es va apropar a la butaca on l’esperava asseguda mirant una revista. Em va acaronar la punta del nas amb un dit i amb to divertit em va dir:

—Ventafocs, ja t’has adonat que a la cara i al nas se t’han amotinat les pigues, per haver pres massa el sol?

Em vaig horroritzar amb l’observació burleta de l’Isidre i vaig entrar al bany per comprovar si era cert.

—Déu meu, és veritat. Estic horrible, què puc fer ara?

—No tens altra opció que pagar la penitència, que tothom et miri espantat amb l’espectacle que ofereixen les teves pigues.

Les pigues havien estat la meva creu, per això em resguardava del sol. Aquell matí ni havia pensat en el resultat d’estar hores sense protegir-me .

—No sé si podré baixar al menjador. Es riuran de mi.

L’Isidre reia com un beneit.

—Àngel, m’encanten les teves pigues i jo les estimo a totes i cada una d’elles, ben posadetes sobre el teu nasset.

Abans de fer-se de nit, estàvem de tornada. En Maurici va estendre els braços cap a mi amb entusiasme.

 —S’ha portat bé? De debò que no ha estat massa pesat per a vosaltres?

—No, Àngela, al contrari. Hem gaudit molt amb aquest noiet. S’ha portat molt bé, i no ens faria res de tornar-ne a tenir cura, si vosaltres voleu sortir algun dia.

CAPÍTOL 17

Un diumenge al matí passejàvem pel parc amb la Maria i el seu marit. La primavera suïssa havia esclatat esplendent pertot arreu, els parterres de flors mostraven tota la varietat de colors que el més boig dels pintors podia ser capaç de crear. En Maurici estava a punt de fer un any. Ja caminava, cosa que ens obligava a estar atentes perquè no prengués mal. Era un nen tan inquiet i ple d’energia que m’esgotava. La Maria em suplia quan em deixava caure esgotada al seu costat. Llavors em vaig decidir a preguntar-li:

—Maria, vostè em voldria ensenyar a parlar en francès? —vaig demanar-li—. En Maurici aviat anirà al col·legi, i jo m’hauré d’entendre amb els pares dels altres alumnes i amb els professors. No puc ser tan ignorant, ni esperar que vostè o l’Isidre em solucionin tots els problemes a què m’he d’enfrontar.

—És clar que te n’ensenyaré, Àngela. De ben segur que aviat aprendràs a parlar-lo. Obliga també l’Isidre que te n’ensenyi —va dir. Vaig fer un gest de dubte amb el cap i vaig somriure en direcció on els dos homes parlaven entusiasmats sobre no sé què d’una comissió sobre energia nuclear. La Maria es va girar cap a mi amb un sospir.

—Si més no, que et parli una estona cada dia en francès, perquè acostumis l’oïda a la fonètica de l’idioma.

L’Isidre mai no em va parlar en francès, però al cap d’uns mesos jo m’atrevia a anar a comprar i demanar el que necessitava amb aquest idioma. La Maria, al meu costat, estava atenta per si necessitava ajut. Al cap d’unes setmanes més em va dir:

—Àngela, crec que poca cosa et puc continuar ensenyant, parles un francès més que passable. Abans que en Maurici vagi a l’escola, en sabràs tant, que ja et podràs entendre amb totes les mamàs dels altres nens, quan et vinguin a proposar que formis part del consell escolar.

Ho deia rient, però no va fallar en la seva predicció. Durant els anys d’escolarització d’en Maurici vaig pertànyer sempre a alguna comissió, comitè o consell de l’escola del meu fill, i fins i tot d’altres entitats de caràcter solidari o benèfic. L’Isidre em mirava meravellat quan li comentava els problemes i projectes que els meus càrrecs em proporcionaven.

—Àngel, ets com una rosa que ha obert els pètals per mostrar-se amb tot el seu esplendor —em va dir. Sabia que ho deia en broma, però això no era obstacle perquè em sentís satisfeta dels meus progressos.

—Isidre, ets un burro. És que voldries tenir-me tot el dia a la cuina fent pastissos i melmelades per a la temporada?

—No, estimada. Només demanaria que, de tant en tant, et pogués trobar a casa quan jo arribi, com per exemple avui.

Deia això i m’estirava el llaç del davantal, perquè sabia que m’enfurismava quan ho feia.

—Isidre Carné, fes el favor de sortir de la meva cuina ara mateix!

L’amenaça no feia gaire efecte. M’agafava pel darrere envoltant-me la cintura i em feia pessigolles al coll. En Maurici, assegut a la taula de la cuina, aixecava el cap dels deures que tenia al davant.

—Per què sempre esteu igual? —va remugar. El to seriós del nostre fill em va fer ruboritzar.

—Isidre, comporta’t. Deixa’m anar, sisplau. En Maurici te raó. Sempre estàs fent-me empipar.

—Ah, sí? D’això, senyora Carné, en parlarem més tard —va dir tot seriós. Reia per sota el nas, després d’haver-me espolsat amb la mà plana les natges.

Les estacions dels anys s’anaven succeint unes a les altres. El color de l’aigua del llac anava canviat amb elles. Havia arribat a conèixer què significava cada canvi de color, formant part d’aquest calidoscopi de coses immaterials, més segures i certes que les coses tangibles. Em podia reconèixer quan mirava enrere, perquè havia tornat a tenir un passat.

Un dia, quan en Maurici tenia deu anys, l’Isidre em va preguntar si em faria res que la seva filla Mònica vingués a visitar-nos. De moment no vaig saber contestar. Era una pregunta totalment inesperada.

—És clar que no em fa res. És la teva filla. Quan ha vingut a Suïssa?

Em va mirar fixament.

—Ha vingut a estudiar —va anunciar. La veu havia canviat altra vegada de to, com si intentés treure-li importància.

Vaig estar esperant durant dies que el tema de la filla de l’Isidre tornés a sortir. No sabia esbrinar si podria tenir-la al davant, amb tot el que això comportava. Curiosament no se’n va tornar a parlar més, i la Mònica no va venir a casa. Nosaltres no vam tornar mai més a Barcelona o, ara que ho penso, potser només vaig ser jo la que no va tornar més a la terra on havia nascut. L’Isidre viatjava sovint a causa dels seus negocis. La majoria de vegades jo l’acompanyava, però no sempre. L’Isidre era un home de grans recursos. Podia sentir la indiferència més absoluta per la Isabel i la vida que pogués portar, d’això jo n’estava segura, però era un home que estimava profundament els seus fills, i llavors no ho vaig tenir en compte. Recordava com n’estava d’orgullós de la nena, quan era petita.

La Mònica va acabar els estudis. Es va casar i jo n’estava assabentada, d’aquestes etapes de la vida de la seva filla, però mai no li vaig preguntar qui l’havia acompanyat a l’altar. Hi havia preguntes que valia més no fer.

El temps va anar envoltant les coses que feien mal amb capes cada vegada més espesses, més impermeables, més gruixudes, perquè les veus interiors sonessin cada vegada més apagades.

CAPÍTOL 18

Cinquanta anys han passat com un somni. En Maurici i els amics de Ginebra ens van preparar una festa sorpresa per celebrar el mig segle de la nostra arribada a Suïssa i els cinquanta del nostre fill. Tinc emmarcada la fotografia que ens vam fer aquell dia, al moment que tots dos traspassàvem la porta de la sala i se’ns va rebre amb un gran aplaudiment. Hi havia en Maurici i la seva família, un noi i dues noies: la Marta, en Maurici i l’Anna. La Marta feia poc que s’havia casat i estava embarassada, en Maurici fill tenia núvia i l’Anna acabava de fer 16 anys.

El matrimoni Ponsich, els nostres més estimats amics, i el seu fill Joan havien mort feia temps, però allí hi havia l’Íngrid i els seus fills. El gran, engendrat enmig del caos i de la barbàrie, era un home que destacava per la seva estatura i per la mata de cabells de color panotxa que ja blanquejava en els polsos. Havia vingut amb la seva nombrosa família, la dona, els quatre fills i els dos nets, tots nois. Els fills petits d’en Joan i l’Íngrid, un noi i una noia, també ja tenien una família nombrosa. Em mirava amb afecte aquelles persones capaces de sobreviure a l’horror i al passat, envoltats de fills, filles, gendres, nores i nets. Un petit món, especial i privat. Són els amics que ens han fet de família en aquests anys d’exili.

Em mirava l’Isidre i no podia fer-me a la idea que haguessin passat tants anys. Res no podia fer preveure que la nostra unió durés, quan tot havia estat en contra nostra. L’Isidre encara conservava l’aspecte que m’havia captivat tants anys enrere. No s’havia engreixat, el seu cos continuava magre. Ja no caminava tan dret com abans, però mantenia aquell posat mig indolent, i no obstant, sempre atent al que l’envoltava. Els cabells blancs donaven un aspecte noble a les seves faccions. Havia envellit però molt poques arrugues li solcaven el rostre. Encara era capaç d’emocionar-me quan em mirava, perquè l’expressió del seus ulls no havia canviat gens.

—Àngel, t’has penedit de suportar-me durant mig segle? —em va preguntar. Estàvem comentant, cap al vespre, el dia tan ple d’emocions que acabàvem de viure. Em sentia com el dia que m’havia adonat que estimava aquell home d’aparença frívola, però amb un cor que no li cabia dins el pit, generós fins a extrems que ningú no podria superar.

—Ni un sol batec del meu cor ha estat destinat a ningú més que a tu, Isidre. He tingut la millor vida que ningú pot desitjar —vaig contestar. Ho deia de debò. Aquell home havia estat per mi tot el que havia necessitat, el meu amic, el meu amant, la meva família. Tot té una cara i una creu. La meva creu era un dolor silenciós que m’havia turmentat en aquells anys quasi perfectes. El record del meu altre fill, en Josep. Però era millor callar. Aquest tema l’havia mantingut apartat de la nostra relació. Era un dolor íntim i només meu.

En Francesc va morir a principis dels anys vuitanta, i llavors ens vam casar. Mai no va acceptar les peticions dels advocats de l’Isidre perquè em concedís el divorci quan ja es va legalitzar a Espanya. Va viure sense viure, acceptant la infelicitat com una penitència. La Isabel va accedir de seguida a donar-li la llibertat a l’Isidre a canvi de diners, naturalment. Ella sí que tenia plans per refer la seva vida, encara es considerava una dona atractiva.

La Fernandina ha estat el meu nexe amb Barcelona. La meva família em va condemnar per haver abandonat el marit i el fill, i va decidir trencar amb mi tots els vincles afectius. Només n’he rebut notícies escadusseres. La meva germana va morir poc temps després de marxar jo de Barcelona. De la família Cartellà no n’he sabut res.

Amb la Fernandina ens hem escrit molt sovint. Hem intercanviat notícies, fotografies, comprovant com els nostres descendents creixien, mentre nosaltres envellíem. Fa un parell d’anys va venir a visitar-nos, aprofitant un dels viatges col·lectius que s’organitzen a Espanya per a la gent gran.

No em podia creure que aquella dona madura i amb els cabells grisos, que havien estat d’un ros escandalós, pogués ser la meva fidel amiga. Ens vam mirar i vam comprovar els estralls que els anys havien infligit als nostres cossos, només per complaure la curiositat dels ulls, perquè els nostres cors encara eren capaços de veure’s amb els ulls d’abans, i sentir l’estimació que havia suportat la barrera dels anys.

—Àngela, que bé que està! Per vostè els anys no passen. 

El comentari afalagador era exagerat, els anys no havien passat en va. A l’Isidre li agradava veure’m ben vestida, i jo sempre he tingut cura del meu aspecte. Potser inconscientment recordava la recomanació de la pagesa de Bagà. 

L’Isidre també es va alegrar de veure la Fernandina, jo sempre li llegia les cartes que m’enviava. Totes no. Alguna vegada havia amagat algun paràgraf que em parlava del meu fill, o d’en Francesc. Per ella vaig saber que el meu germà havia tingut una embòlia i havia deixat el negoci als fills, i que en Francesc treballava de comptable al col·legi de l’escola Pia de Sarrià. Una solució perfecta, que suposo que li va donar pau d’esperit. Vam parlar durant hores dels vells temps, d’abans que jo perdés el seny per un home prohibit.

—Àngela, vostè no sap com han canviat les coses a Catalunya. Els joves es casen i es descasen sense pensar-s’ho gaire. Sembla que ningú sigui capaç de mantenir una relació estable. La joventut és massa impacient —m‘explicava. Estàvem assegudes al davant de la finestra del llac. Era un dia clar amb un cel blau intens. La vista del guèiser artificial situat al bell mig, que llençava l’aigua amunt, per després girar i tornar a caure dispersant-se en milions de gotes, amb les muntanyes de fons, era un espectacle que subjugava. 

La pregunta per fi va sorgir.

—Fernandina, és feliç el meu fill?

La Fernandina estava avaluant fins a quin punt podia dir la veritat i no ferir-me.

—No ho sé, Àngela —va moure el cap, per donar més èmfasi a la resposta—. Crec que en Josep ha tingut una vida molt complicada. Conviure amb el senyor Francesc no ha estat una empresa senzilla. Des que vostè va marxar, en Josep no es va relacionar gaire amb la gent. Crec que es va fer gran de cop. 

Una ombra va passar per davant la seva mirada.

—Jo hi vaig perdre el contacte. Estava convençut que havia tingut un paper en tot el que va passar i no m’ho ha perdonat.

—Quina càrrega més feixuga vaig posar sobre les espatlles d’uns adolescents, Fernandina! —vaig deixar la tassa del te sobre la taula perquè les meves mans no la podien sostenir—. He fet tant mal a persones que he estimat per poder seguir el que el cor em dictava, que moltes vegades encara penso que hauria hagut de renunciar a l’Isidre.

—No digui això, és que no recorda com la tractava el senyor Francesc? Estic convençuda que si s’hagués quedat, estant com estava, esperant una criatura, vostè no ho hauria pogut suportar —va dir. Ella també havia deixat la tassa sobre la taula i em mirava fixament.

 —En Josep ara té una bona vida, i vostè va poder tenir el fill de l’home que l’estimava i respectava. Tregui’s aquestes idees del cap —la mà petita i molsuda va fer un gest com d’espantar un destorb imaginari—. És cert que aquella etapa va ser molt dura per a tothom, però el temps passa, i les coses troben el seu lloc.

—Estimada Fernandina, tu sempre tan conciliadora —li vaig dir. No podia deixar d’admirar el seu tarannà seré—. No saps el bé que la teva amistat m’ha fet, i quantes vegades m’ha ajudat a tirar endavant.

Vaig sospirar profundament.

—La vida m’ha portat fins aquí, i per mi ha estat una bona vida, però a canvi vaig perdre persones i coses que estimava —aquella idea fixa de sempre va tornar a sortir—. No vaig tenir l’oportunitat de parlar amb ningú i poder justificar-me. Vaig causar molt de dolor a la meva família. Només et vaig tenir a tu en aquells moments terribles. 

—Àngela, digui’m, sisplau, algú que hagi tingut una vida de felicitat completa.

Alguna cosa em va despertar. Com tenia per costum, l’Isidre dormia de manera que una de les seves mans estava en contacte amb mi. La mà que estava sobre el meu braç pesava d’una manera estranya. El silenci era esfereïdor. Em vaig incorporar sobre seu per escoltar-li el cor. No bategava. No respirava. Els llavis encara estaven tebis. Em vaig inclinar per recollir aquell últim senyal de la vida que s’havia escapat cap a l’eternitat.

Encara era aviat per acomiadar-me’n. Hi havia moltes coses que volia dir-li, i ho vaig fer estirada al seu costat durant no sé quantes hores. Per fi, quan l’angoixa de la pèrdua es va fer present, vaig marcar el número de telèfon d’en Maurici.

CAPÍTOL 19

Han passat dues setmanes. Després de la mort de l’Isidre, la vida ha deixat de tenir sentit per a mi. Ja no desitjo ser més en aquest món des que ell no hi és. Entre el cel i la terra hi ha les persones. Jo sé que els sentiments poden superar aquesta frontera. Cada dia en Maurici ve a visitar-me. Jo li veig la inquietud en la mirada. Finalment li dic el que penso fer.

—Maurici, he de fer un viatge.

—Sí, mare, ja ho sé.

—Ho entens, oi ?

En Maurici m’agafa les mans.

—Per quan vols que et faci la reserva del bitllet d’avió?

—Al més aviat possible. No em queda gaire temps.

—D’acord, mare, però no deixaré que facis aquest viatge sola. L’Anna vindrà amb tu.

El cementiri de Ginebra s’assembla a un jardí. Els parterres amb flors, les fileres de tombes ordenades, inviten a la reflexió. Soc davant la tomba del meu marit. Llegir el seu nom en aquella pedra freda em produeix un dolor tan gran, que per un moment crec que no el podré resistir. He de confiar-li el que he de fer, perquè sé que m’espera amb impaciència.

—Amor meu, saps que ho he de fer. Després em reuniré amb tu.

Recordo que, pocs dies després del naixement del nostre fill, li vaig preguntar si en realitat m’estimava com a dona o perquè li havia donat un fill. L’Isidre rient m’havia contestat:

—Ai, ventafocs! És que encara no t’has convençut que t’estimo i no hi ha cap més raó per explicar-ho?

En una altra ocasió, després de passar una de les etapes més doloroses de la nostra vida en comú, em va assegurar que continuaria estimant-me, encara que els seus ossos s’haguessin convertit en pols. Ell no havia fet com jo, que havia de tenir-ho tot controlat i assegurat, perquè em malfiava de la sort. Nosaltres havíem obert la caixa de Pandora i, com a ella, només ens havia quedat l’esperança. La meva esperança ha estat ell, l’aixopluc on he trobat refugi i consol. No era la meva meitat, era el meu jo sencer. Ara sento que em reclama, perquè separats no podem ser res. 

He viatjat molt amb l’Isidre. Unes vegades pels seus negocis, d’altres per plaer. Junts vam recórrer i visitar llocs meravellosos, però mai més junts vam posar els peus a la terra que ens va veure néixer. Ara he d’emprendre el viatge de retorn, com el pelegrí que sap que un dia ha de complir amb una prometença. Sense conèixer ni quan ni com ho farà, però conscient que és un deure ineludible.

He quedat sorpresa quan he vist l’aeroport de Barcelona. Amb el cotxe amb xofer que en Maurici ha encarregat a l’hotel perquè ens vingués a recollir, hem entrat a Barcelona per la Diagonal i no he reconegut res del trajecte que hem fet. L’Anna va asseguda al meu costat. És la filla petita d’en Maurici, té setze anys i sento una debilitat especial per ella.

—Àvia, no estàs contenta de tornar a ser a Barcelona? Quants anys fa que no hi has estat, aquí? 

—Més de cinquanta, estimada —li contesto, però penso en l’Isidre, en aquell dia que em va treure d’aquella ciutat que m’estava matant.

—Com és que has trigat tant a tornar-hi? A l’avi no li agradava la seva ciutat?

Ella sap que alguna cosa se li ha amagat de la nostra història, i el fet que hagi decidit fer el viatge després de la mort de l’Isidre li ha fet pensar que era ell qui no havia volgut tornar.

—No és que l’avi no hagués volgut venir, estimada. És que les coses es van anar complicant i no vam tenir l’oportunitat de fer-ho —li dic. És una excusa tan anodina que dubto que se l’empassi.

Hem arribat a l’hotel al migdia. L’Anna s’ha fet càrrec de tot. És una nena espavilada i decidida. Ens instal·lem a l’espaiosa habitació, amb totes les comoditats, que en Maurici ens ha reservat.

—Anna, bonica, m’has de fer un favor.

—El que vulguis, àvia, què vols que faci?

—Truca a recepció i digues que localitzin el senyor Josep Cartellà i Lladonosa, i quan ho hagin fet, que em passin la trucada a l’habitació.

—Àvia, qui és aquest Josep Cartellà? 

—Quan hagi parlat amb ell t’ho diré, Anna. I et vull demanar un altre favor: quan em passin la trucada, surt de l’habitació i tanca la porta. Si vols, et quedes a la sala o pots baixar al vestíbul i fer un cop d’ull per conèixer on som. Podries agafar uns fulletons i un mapa, per orientar-nos si decidim sortir a visitar la ciutat.

L’Anna m’ha mirat amb ulls interrogants, però ha fet el que li demanava sense cap més pregunta.

CAPÍTOL 20 

Espero asseguda al costat del telèfon. He tingut temps de repassar la meva vida i crec que les persones sempre anhelem més. Som una espècie que necessita allò que no pot tenir, el control de les regnes del destí. El timbre del telèfon em fa donar un salt. 

—Senyora Carné, té al telèfon el senyor Josep Cartellà —m’anun-cia la veu del recepcionista. La mà em tremola.

—Hola, ets en Josep Cartellà?

—Sí, jo mateix, qui em demana?

No puc dubtar, he d’anar directament cap a ell.

—Josep, soc la teva mare.

Hi ha un silenci absolut a l’altre costat de la línia. M’espero. Sé que no penjarà, perquè la ràbia continguda durant tants anys l’ha de fer reaccionar.

—Jo creia que no en tenia, de mare —contesta per fi. El ressentiment que traspua la veu no em fa mal. Massa vegades m’he dit paraules més dures que aquestes.

—Josep, et truco des de l’hotel Majèstic. He vingut a Barcelona per parlar amb tu i no marxaré si no ho faig —li dic. És una manera descarada de pressionar-lo, el temps dels gestos educats ha passat. Una veu dins meu em diu que ell no desaprofitarà l’ocasió de veure’m. Serà per odi, serà per curiositat, però vindrà. 

—Quan ens podem veure? —La pregunta és intencionadament directa, perquè no hi hagi excuses.

Un titubeig en la línia telefònica. 

—No entenc per què vols veure’m, no creus que ja és massa tard? —pregunta. El to sona sec. L’impacte que li ha causat la trucada no pot haver-lo fet reaccionar de moment d’altra manera. Jo estic massa emocionada per tenir-li-ho en compte. 

—Només seria tard si jo no tingués oportunitat de fer-ho, Josep. Espero que almenys tinguis alguna curiositat per veure una vella quasi decrèpita, que et tregui del cap la imatge de la dona que et va deixar. Així potser pensaràs que a la fi no vas perdre gaire cosa —li dic amb veu fluixa, per no provocar cap reacció adversa. L’estic provocant, enviant-li un repte que sé que ell acceptarà.

Des de l’altre costat de la línia sento unes paraules remugades que no entenc, però que són un senyal d’assentiment.

—Et va bé demà cap a les deu del matí al vestíbul de l’hotel? —li pregunto immediatament. No vull que tingui oportunitat de pensar-s’ho. 

—L’hora està bé.

La veu no sona convençuda. Per mi l’hora és perfecta. Al matí estic més lúcida que a la tarda, i he de preparar-me per una lluita a vida o mort.

—Gràcies Josep, fins demà.

Suaument penjo el telèfon. Tota una muntanya d’angoixa acumulada durant dècades em cau a sobre. Deixo un moment la mà sobre l’aparell i penso que en Josep, per l’edat que té, ha d’estar jubilat o a punt d’estar-hi.

—Déu meu! Tinc un fill que és un vell, i jo soc una supervivent que està fora de les estadístiques de previsió de vida.

L’Anna acaba d’entrar a l’habitació. Em troba amb els ulls tancats i segurament amb no gaire bona cara.

—Àvia, què et passa, et trobes malament?

—No filla, al contrari. Ha passat una cosa meravellosa —responc amb veu cansada. La nena em mira una mica estranyada, perquè el que veu no coincideix amb el que li estic dient.

—Apa, maca, truca al teu pare, que estarà amb angúnia per saber si hem arribat bé.

 —Àvia, ja hi he parlat pel mòbil.

És veritat que des d’aquests ginys moderns es pot parlar caminant pel carrer i tot. La gent parla i gesticula, sense cap pudor, sobre temes que ningú no hauria d’escoltar amb l’aparell agafat a l’orella. Com han avançat els temps! Soc massa vella per assimilar tanta novetat.

M’he llevat d’hora. No he pogut dormir gaire aquesta nit. La imatge d’un Josep de totes les edats ha ocupat el meu pensament desvetllat. Encara veig aquell valent i decidit nen plantant cara al milicià que es va passar amb mi, amenaçant-lo amb una escopeta de joguina per defensar-me. Segurament que de la mateixa manera va afrontar la maledicència i la vergonya de tenir una mare que l’havia abandonat per fugir amb el seu amant. Havia malgastat la joventut per protegir un pare burlat, derrotat i amargat. Estic orgullosa d’aquest fill magnífic i de gran cor. En Maurici també és un persona excel·lent, però ha tingut al seu costat uns pares que l’han estimat i que no li han fallat mai. L’altre ha hagut de fer-se home tot sol. 

He passat molta estona escollint el vestit que m’havia de posar, i fins i tot he fet pujar la pentinadora de l’hotel perquè m’arreglés els cabells. L’Anna em mira amb els grans ulls interrogants.

—Àvia, a qui has de veure? És un antic amor retrobat, aquest senyor Cartellà?

—Sí, estimada, l’has encertat. Estic esperant un antic amor que espero retrobar.

La criatura es fa creus del que sent. Crec que pensa que soc massa vella i el cap no em funciona bé.

—Anna, són dos quarts de deu, he de baixar al vestíbul per rebre la persona que espero i no vull veure’t donar voltes al meu costat. Podries trucar a la Fernandina i demanar-li que et vingui a buscar perquè et porti a passejar.

—Així què, una altra vegada em fas fora? —em retreu. Em mira amb incredulitat.

—Efectivament, t’estic fent fora —li responc. No puc amagar-me el riure, estic nerviosa.

—Trucaré a la Fernandina i que em digui com es va a casa seva. Crec que no viu gaire lluny d’aquí. 

—No, no és gaire lluny. Ja et sabràs orientar?

—Àvia —protesta—, no sóc cap nena, i visc en una gran ciutat i no m’he perdut, com vols que em perdi a Barcelona? —contesta. S’està mosquejant.

—Això em tranquil·litza, maca. Marxa doncs, i si tens un problema truca’m, que seré a baix al vestíbul o en un altre lloc. Els de l’hotel ja em trobaran. Fins al migdia, preciosa, fes-me un petó.

Són les deu en punt quan surto de l’ascensor. Ho veig en el gran rellotge que tinc al davant. Ja he avisat a recepció que un senyor demanarà per mi. El saló en aquelles hores és buit. Un cambrer se m’acosta per preguntar-me si desitjo alguna cosa.

—No, gràcies, espero una visita.

Quan acabo de pronunciar l’última paraula, veig que s’acosta un home no gaire alt, de cabells blancs i escassos, vestit de gris impecable. Una corbata discreta sobre una camisa blanca. El reconec de seguida. El meu fill també s’ha esmerçat per tenir bona aparença. Deixo que s’acosti. El cor em batega. Intento trobar sota aquella aparença madura un noiet de quinze anys. Ve cap on soc jo, perquè no hi ha ningú més. 

—Bon dia, Josep —li dono la mà. Sé que no acceptarà un gest menys formal. L’agafa amb aprensió, i a penes exerceix una tènue pressió sobre els meus fràgils ossos.

—Seu, sisplau, vols prendre alguna cosa? El cambrer vindrà de seguida.

El cambrer ja és al davant nostre. Jo necessito tenir alguna cosa a les mans i demano un te. Ell demana un cafè. Ens mirem un moment. Tots dos intentant reconèixer-nos. Resulta difícil treure les capes que els anys han anat dipositant a sobre nostre, per arribar allà on era el que érem quan ens vam separar. Una vegada a les mans les respectives begudes, m’atreveixo a mirar-lo als ulls.

—Han passat molt anys, Josep, però no puc morir-me sense intentar que puguis entendre per què et vaig deixar.

Era millor no pronunciar frases buides i convencionals per retardar parlar del que realment m’havia portat allà.

—No cal que expliquis res —aixeca la mà com rebutjant les meves paraules—. Ja han passat massa anys i tot queda massa lluny.

—T’equivoques, Josep. Tot està encara en carn viva i hem de tancar les ferides, perquè tots dos puguem viure en pau. 

Calla, acluca els ulls i espera.

—Deixar-te va ser la decisió més dura de la meva vida. Era conscient que tu no em seguiries, perquè estimaves massa el teu pare. Un pare que havia estat maltractat i humiliat per una dona frívola i sense moral, que tenia relacions il·lícites amb un home casat. Oi que no m’equivoco?

Ha deixat l’aire d’aparent indiferència. El seu cos està inclinat una mica endavant, esperant.

—Josep, es pot elegir el que es vol comprar, el que es vol regalar, però no es pot elegir el que se sent. Els sentiments són independents, tenen vida pròpia. Els pots tancar en un compartiment, fer el sord i no escoltar-los, però no es poden matar. Ningú no ho pot fer. Poden estar apaivagats fins que alguna cosa fa saltar tots els panys i consignes de seguretat, i es planten davant teu per reclamar el seu espai. Una es pot atabalar amb altres músiques, amb altres veus, però ells estan allí, com ferides obertes que mai no podran cicatritzar, si no els fas cas. 

No fa cap gest per donar-me a entendre que entén el que li dic.

—Creus que ens mereixem una vida sense futur, sense esperança? En Francesc, el teu pare, hauria volgut això per a mi, perquè amb la renúncia es podia redimir a si mateix, però jo no era de la mateixa pasta que ell. Jo havia nascut per estimar i ser estimada, i no demanava res més. En aquesta necessitat es pot resumir tota la meva vida, i és l’única que em pot justificar. L’única que m’ha torturat l’ànima, perquè estimant-te a tu, no et podia tenir al meu costat.

Continua mirant-me fixament amb un gest tancat i la mirada dura.

—Segurament em vas necessitar molt, però jo havia d’escollir. Podia quedar-me amb tu, i viure una vida plena de violència i odi amb el teu pare, amb una criatura en camí que no era d’ell, o deixar-te. Sé el dolor que t’he causat, però també sabia que tenies prou valor i coratge per poder tirar endavant. Moltes vegades, poder ser el que vols exigeix un preu terrible, però no pagar aquest preu sempre és pitjor.

—Tu no sap res de mi —es decideix a parlar—, ni dels meus sentiments, ni de la meva vida —diu. És pura ràbia continguda. Sé que he de neutralitzar-la, si vull que de l’entrevista en surti alguna cosa profitosa.

—Jo ho sé tot de tu. Sé com et van anar els estudis, sé on vas fer el servei militar, sé quan has estat malalt, sé que ets professor i segurament molt bo, sé amb quina dona t’has casat i quants fills tens —li dic. El miro fixament—. Com no podria ser d’una altra manera, sóc la teva mare.

Fa un gest de sorpresa. Em mira amb més atenció que fa uns moments.

—T’has casat gran, i jo en dec tenir part de culpa d’aquesta decisió. Segurament has odiat les dones durant anys, perquè no podies dir-me que m’odiaves a mi pel que t’havia fet. Els sentiments dels adolescents són molt intensos.

—I com pots saber el que sent un adolescent com tu dius? —replica. Intenta ser sarcàstic.

—Perquè tens un germà que ha estat adolescent.

Una brillantor perillosa s’aboca als seus ulls.

—És clar. M’havia oblidat que havies tingut un fill amb el teu amant.

—Sí, Josep, amb el meu amant, perquè les absurdes lleis d’aquella època primer, i després la rancúnia del teu pare, no van permetre que fos d’una altra manera.

Es posa vermell. Crec que es penedeix de les paraules que ha pronunciat. He de donar un gir a la conversa, abans no es tanqui la petita escletxa que he aconseguit obrir.

—Tens esposa i dues filles. Això vol dir que un dia vas trobar una dona. Deu respondre a una característica molt especial, per haver-te fet decidir pel matrimoni.

M’estic arriscant i ho sé, però he d’anar fins al fons. He de tocar el seu cor.

—Segurament és una dona que s’ha emmotllat a una vida amb poques expectatives i pocs trasbalsos emocionals, una dona de caràcter plàcid que es conforma amb el poc que tu li has volgut donar. O al contrari, potser has trobat una dona que va sotragar la teva rutinària, ordenada i avorrida vida, per fer-te decidir a córrer el risc de veure com aquesta funciona per amor.

Encara em mira sense cap expressió, però els ulls de color mel van canviant.

—T’has topat amb la segona opció, oi?

Per primera vegada ha somrigut. Un gran sospir s’escapa d’entre els meus llavis. No està tot perdut.

—El teu germà es diu Maurici. Un nom nou, com el món que vaig haver de construir per sobreviure quan et vaig deixar. No s’assembla a tu físicament. Ell és igual que el seu pare i tu ets igual que el teu. Però tots dos també teniu alguna cosa meva, potser ser atrevits i acceptar els reptes, perquè, com jo, heu comprovat que arriscar-se pot tenir la seva recompensa.

CAPÍTOL 21

En Josep observava la petita dona plena d’energia que tenia al davant i que el mirava directament. Els ulls verds transmetien la força i el magnetisme d’una persona jove. Eren els mateixos ulls que recordava dels seus primers anys de vida. En un principi no l’havia reconeguda. A mesura que parlava, el passat tornava a fer-se present, començava a veure-la com era, quan ell la considerava la dona més perfecta del món. I aquella dona perfecta s’havia burlat d’ell. L’havia deixat, sense cap remordiment. Ell havia tingut fills, i veient-los créixer havia arribat a la conclusió que la seva mare havia estat un monstre sense sentiments. I ara aquella dona li demanava que oblidés el passat, li demanava perdó. Havia vingut expressament per aconseguir-ho i estava lluitant, utilitzant totes les armes que les emocions posaven al seu abast, mostrant una força, que ell no entenia gaire com li sortia de dins d’un cos tan petit i fràgil. 

Quan ella va acabar amb tot el que tenia intenció de dir-li s’havia quedat callada, mirant-lo fixament, esperant una reacció que li permetés albirar si havia tingut èxit, si podia tenir esperances. Pesadament en Josep es va aixecar de la butaca. Se sentia com si l’haguessin apallissat. Tot el cos li feia mal, i necessitava posar en ordre els pensaments i els sentiments. Es van acomiadar. Aquesta vegada ell li va fer un petó a la galta i la va agafar pels braços. Ella va tancar els ulls i va notar que tremolava.

Quan va arribar a casa, la seva dona l’esperava amb les preguntes preparades. Al principi no sabia com explicar com havia anat l’entrevista. Quan va sortir aquell matí de casa, no tenia ganes de trobar-se amb la dona que de sobte s’havia presentat per crear un caos en la seva vida tranquil·la i feliç. En els últims temps rarament pensava en la seva infantesa, ni en les circumstàncies que van envoltar la seva adolescència. Havia esperat anys la seva tornada, i al final s’havia fet a la idea que ella havia desaparegut del món. Després de la mort del seu pare, es va sentir alliberat dels llastres que s’havia vist obligat a arrossegar. Ara, ja res importava d’aquell drama terrible i sòrdid. Havia reconstruït una història nova, i era tot el que volia tenir. A mesura que li anava transmetent a la seva dona les impressions de la conversa, un nus, que s’havia mantingut relligat durant molts anys dins seu, s’anava desfent, com quan comença el desglaç amb l’escalfor del sol a la primavera. Es va adonar que, repetint les paraules que havien entrecreuat, les velles ferides havien desaparegut i per primera vegada no va sentir que la culpa i la traïció tenien una sola direcció. Detalls dels últims temps que la seva mare va viure a casa van anar obrint portes a la comprensió.

Els seus pares no tenien res en comú. S’havien intercanviat promeses i vots de fidelitat sense saber les trampes que els depararia el destí. Ella no en tenia la culpa si no podia estimar el seu marit. El pare s’havia autodestruït en intentar rebel·lar-se contra el que no es podia subjectar, encerclar ni empresonar. Si hagués obert els braços i hagués permès que la dona marxés seguint el seu destí, els efectes no haurien estat tan devastadors per a tots. Per poder acceptar que no es pot retenir per la força, encara que sigui allò que més s’estima, es necessitava un valor que ell no va tenir.

L’endemà de l’entrevista es va presentar amb tota la família a l’hotel. Ella va desplegar l’encant suau que ell recordava que havia captivat tantes persones. El català pronunciat lentament amb accent francès li afegia un atractiu a la conversa i ella era conscient de l’efecte. Van dinar junts i van parlar molt. L’Anna i les filles d’en Josep de seguida van connectar. Quan es van acomiadar, elles estaven encantades amb aquella àvia fins llavors desconeguda, i la seva dona somreia captivada per la personalitat de l’Àngela.

—Com és possible que una persona tan gran pugui desprendre tanta energia i tenir el cap tan clar? —comentava meravellada.

Al cap de tres dies, en Josep les va acompanyar a l’aeroport. L’Àngela no va voler que les hi portés en el seu cotxe.

—No, perquè si condueixes no podrem parlar, i jo vull aprofitar fins a l’últim moment.

Tot el camí el va tenir agafat de la mà. Quan la va abraçar, ella li va passar les mans pel coll, per acostar-lo més. Ell va notar que aquell cos era tan fràgil, que semblava que es podia trencar si se l’estrenyia amb massa força.

 —Adéu, mare, fins aviat.

Ella el va mirar d’una manera que no va saber desxifrar.

—Adéu, fill meu.

EPÍLEG

—Hallo, el senyor Cartellà?

—Sí, soc en Josep Cartellà, qui em demana?

—Ah, bé, soc el teu germà Maurici. Sento comunicar-te que la nostra mare ha mort aquesta nit passada —va dir la veu. El català era perfecte, l’accent no ho era.

Després d’un segon de silenci, la veu d’en Josep va sonar commocionada.

—Com ha estat això? No em va semblar malalta quan ens vam acomiadar —sentia un nus a la gola. L’havia recuperat i l’havia perdut, sense tenir temps d’assimilar-ne tot el significat.

—No, Josep, no estava malalta. Des que va tornar de Barcelona jo he esperat a cada moment que passés això.

La veu d’en Maurici sonava trista i resignada.

—Per què ho esperaves? Encara que la mare era molt gran, res no semblava anunciar una mort imminent.

De l’altre costat de la línia la veu d’en Maurici va sonar segura i resignada.

—Ho esperava perquè, des que va morir el meu pare, ella ja no volia continuar vivint, i només l’ha mantingut viva el desig de tornar a veure’t a tu. 

La convicció amb què en Maurici va pronunciar aquestes paraules li van fer recordar la sensació que havia tingut quan es van acomiadar.

—Ho sento molt, Maurici. Haurà estat molt dur per tu perdre els teus pares en tan poc temps.

En Maurici va sospirar fort.

—Sí que ho ha estat, però feia temps que sabia que si hagués mort abans la mare, el resultat hauria estat el mateix. Eren una parella molt especial.

En Josep per primera vegada va pensar en el company de la seva mare no com en un enemic, sinó en l’home que l’havia estimat fins a uns extrems tan poc habituals. Per estar amb ella havia deixat tot el que tenia, que era molt. L’havia protegit d’una societat que l’hauria rebutjat sense cap possibilitat de redempció, i havia construït un món especial per a ells. Una altra classe d’home hauria pogut girar el cap i desentendre’s del problema, i deixar que continués vivint l’infern d’un matrimoni que la llei i l’església havien fet indissoluble. Veritablement havia estat una estranya història d’amor la d’ells.

 —Vindràs al funeral? —li va preguntar en Maurici.

—Naturalment que vindrem, la meva dona i les nenes. He de portar algun distintiu perquè em reconeguis o portaràs un cartell amb el meu nom? —li va preguntar després d’un titubeig. De l’altre costat de la línia el va sorprendre una rialla.

—No cal que et posis res, ni jo he de portar res. Et conec. Ho he sabut tot de tu des que vaig tenir ús de raó.

—Ah, sí? I com ha estat això? —en Josep no podia dissimular la sorpresa.

—És que encara no t’has assabentat de la classe de mare que hem tingut? El meu pare gairebé sempre li deia Àngel, en lloc d’Àngela. Potser el nom li esqueia més.

—Potser —va dir. Estava completament trasbalsat per la notícia—. Potser sí —va tornar a repetir. Es van acomiadar—. Demà ens veiem.

Va penjar el telèfon i es va aixecar del llit. La seva dona el mirava, no havia fet cap comentari. En Josep va fer uns passos i es va aturar davant de la finestra. El vidre li va transmetre una fredor agradable quan el va tocar amb el front. Començava a clarejar, s’anunciava un nou dia i el món es preparava per rebre’l. Portaria dolor i pena a alguns llocs.

En altres, alegria i plaer.

NOTA DE L’AUTORA

Tots els personatges de la novel·la són ficticis, però els llocs on transcorren les seves vides són reals. Fa anys vaig tenir ocasió de visitar Morella durant les festes del Sexenni i allí vaig adquirir un llibre sobre les tradicions culturals i gastronòmiques del lloc. Morella és història vivent.

Sobre les converses de científiques entre alguns dels personatges, he de dir que vaig tenir la sort de conèixer i escoltar un savi escolapi fill de Morella. Li he pres algunes de les seves idees i teories.

Es cert que l’adulteri de la dona estava tipificat en el Codi Penal com un delicte que podia acabar amb presó. 

El diari El País del dia 19 de gener de 1978 portava aquesta notícia:

«La Comisión de Justicia del Congreso de Diputados aprobó ayer el proyecto de ley que despenaliza el adulterio».

«Se suprime la rúbrica del capítulo VI del título IX del Código Penal y se derogan los artículos 449 y 452 que integran el referido capítulo. Asimismo, se deroga el último párrafo del artículo 453 del Código Penal. Los citados artículos del Código Penal hacen referencia a la pena de prisión menor (de seis meses y un día a seis años) que corresponde al adulterio; al carácter privado del delito, en virtud del cual sólo se impondrá pena por querella del marido agraviado; al perdón que en cualquier tiempo podrá otorgar el marido agraviado a ambos culpables.»