LA RIERA DE LA SALUT

Primera edició: abril de 2026

© Laura López Cañameras, del text

© CreOH! estudio, del diseny de la coberta

© Consell Comarcal del Baix Llobregat, d’aquesta edició

© Ajuntament de Begues, d’aquesta edició

© Ajuntament de Castelldefels, d’aquesta edició

© Ajuntament de Castellví de Rosanes, d’aquesta edició

© Ajuntament de Cervelló, d’aquesta edició

© Ajuntament de Corbera de Llobregat, d’aquesta edició

© Ajuntament del Prat de Llobregat, d’aquesta edició

© Ajuntament de Gavà, d’aquesta edició

© Ajuntament de Pallejà, d’aquesta edició

© Ajuntament de Sant Andreu de la Barca, d’aquesta edició

© Ajuntament de Sant Boi de Llobregat, d’aquesta edició

© Ajuntament de Santa Coloma de Cervelló, d’aquesta edició

© Ajuntament de Sant Feliu de Llobregat, d’aquesta edició

© Ajuntament de Sant Joan Despí, d’aquesta edició

© Ajuntament de Sant Just Desvern, d’aquesta edició

© Ajuntament de Sant Vicenç dels Horts, d’aquesta edició

© Ajuntament de Torrelles de Llobregat, d’aquesta edició

© Ajuntament de Viladecans, d’aquesta edició

Entitat que acull aquesta edició:

Ajuntament d’Esplugues de Llobregat

Plaça de Santa Magdalena, 5-6

08950 Esplugues de Llobregat

Tel. 93 371 33 50

www.esplugues.cat

Amb el suport de:

Diputació de Barcelona

Consell de les Dones del Baix Llobregat

Edició no venal

Tota forma de reproducció, distribució, comunicació pública

o transformació d’aquesta obra només pot ser realitzada amb

l’autorització dels seus titulars, salvant l’excepció prevista per

la llei. Si necessiteu fotocopiar o escanejar algun fragment

d’aquesta obra, dirigiu-vos a CEDRO (Centre Espanyol de

Drets Reprogràfics) - www.cedro.org

1 Patrons

Entre la paret de la façana de totxo sense arrebossar i la porta mal apuntalada entrava el fred que escombrava tota la casa fins a l’eixida, així era la casa on vivia amb la mare. Allunyades de Sant Feliu, sobre un pujol a la vinya del Puntaire, al marge dret de la riera de la Salut per on sempre baixava un fil d’aigua provinent de la font de l’ermita. Les muntanyes del prelitoral amagaven fondalades atapeïdes de vegetació, aigua i còdols que baixaven pel pendent fins a córrer més lent quan s’acostaven al Llobregat. Els turons, més de secà, lluïen vinyes, oliveres i ametllers, i també figueres i presseguers. El soroll del tren que hi passava a pocs metres es barrejava amb els ocells i els cants dels veïns. Una renglera de cases sense carrer s’havien format mentre arribaven més famílies d’Andalusia i d’altres províncies d’Espanya.

Casa meva s’havia quedat sense acabar després que el pare i el fill que la construïen caiguessin fatalment de la teulada mentre posaven la canaleta que recolliria l’aigua de la pluja; la vídua sense dubtar va vendre’s la casa sense acabar, i va tornà al poble d’origen. El nou propietari veí de la vila, la va llogar per pocs diners a la mare que hi va entrar a viure quan va quedar embarassada de mi i la van fer fora de la casa familiar.

Escoltàvem la ràdio tot el dia, sense treure els ulls de l’agulla, arribaven les vuit del vespre i sonava España para los españoles. Aquells dies la primera cançó que sentíem era la del Josep Guardiola i jo xiuxiuava “Oh papa, di papa, dímelo” Però el meu pare mai m’havia pogut dir res i jo mai havia pogut escoltar la seva veu. No ens coneixíem. El tenia idealitzat, amb pensaments de joveneta el veia i el somiava com un príncep.

La casa tenia moltes deficiències i la mare i jo com podíem les anàvem resolent. La façana, de quatre metres d’amplada, tenia una finestra i una porta de fusta que mai havia tancat bé. El corredor estret acabava en una estança quadrada, on fèiem vida, treballàvem, dinàvem, cuinàvem i ens rentàvem dins d’un cossi de zinc a l‘hivern. Una finestra gran i una porta per on entrava la llum i se sortia a l’eixida. Una tauleta xica i rodona que sempre era plena de robes i fils i dues cadires baixes de boga. La màquina de cosir Alfa era al lloc presidencial, on a mig matí ja tocava el sol i a la nit era més a prop de la làmpada. Fogons, pica de pedra, una taula quadrada amb quatre cadires, i a la paret el rellotge, el calendari i la ràdio que sempre estava engegada. Una porta en forma d’arc cobert per una cortina donava pas a l’habitació on dormíem la mare i jo, un llit de matrimoni i dues tauletes de nit, a l’altre paret la finestra que donava al carrer, i el més valuós de la casa: l’armari amb quatre batents, dos amb mirall, on davant jo, ballava de petita. Per anar al wàter o al rentamans s’havia de sortir a l’eixida.

Recordo la meva infància amb espelmes i llums d’oli. Dormíem i estàvem desperts segons la llum del sol. Si a l’estiu el sol sortia a quarts de set, doncs ens llevàvem aquella hora. Si un dia, al tard, el cel es feia fosc perquè plovia o hi havia núvols, anàvem a dormir abans. La vida s’adaptava el que la natura ens proporcionava.

La postguerra va obligar la mare a ser forta, a no aturar-se davant les dificultats anímiques o econòmiques. El fet de ser mare soltera, en un país reprimit per l’església i els estaments privilegiats pel franquisme que regien el petit poble de Sant Feliu, ho feien més difícil.

Quan els pals de la llum van dibuixar el que seria un carrer, i les cases es van anar connectant, tot va canviar. Les bombetes de vint-i-cinc watts eren molt millor que les espelmes.

I va coincidir que jo en feia catorze, vaig deixar l’escola i vaig posar-me a ajudar a la mare. Vam allargar el temps que dedicàvem a cosir els vestits de criatures, que cobràvem a preu fet, per un taller de Barcelona. Ja ens podíem permetre alguns luxes, com comprar el carbonet per escalfar-nos en lloc de buscar pels voltants de casa troncs per cremar, o disposar a l’eixida d’un dipòsit, que el boter de l’aigua omplia un cop cada quinze dies, en lloc de carregar galledes d’aigua des de la font de la Salut. Diguem que tot de mica en mica canviava, a casa i fora de casa.

El setembre de 1956, la mare i jo estàvem molt contentes, l’ajuntament havia considerat que la renglera de cases on vivíem podia ser un carrer i li van posar el nom de Lluís G. Rius, jove catòlic catalanista mort l’any trenta-sis. Aquesta fita va ser tot un esdeveniment pels veïns, ja no érem els de la vinya del Puntaire, com la gent del poble vivíem en un carrer.

I va ser el mes de novembre del mateix any que la vida em va canviar.

La mare necessitava paper per caragolar-lo com si fos corda de pita i entatxonar-lo entre els maons i la porta del carrer per intentar tapar l’aire fred que s’hi colava. La vaig convèncer perquè agafés els fulls del calendari de mesos passats i així mantenir intacte la meva revista, l’única que tenia. La vaig poder salvar, des de feia temps la tènia guardada; la mirava i remirava, al vespre quan acabat de sopar, la mare continuava cosint, i jo la fullejava, observava els luxes de la boda dels Prínceps de Mònaco, els vestits, les joies, els canelobres, els nens que duien uns cabells tan nets que n’eren rossos. Jo, en canvi, amb els meus cabells rojos era la nota discordant entre les nenes de Sant Feliu. A mi m’agradava somiar, mentre em posava al llit amb la mare, acotxades amb les flassades de llana que a més de pesar, picaven.

Després vam continuar cosint fins que a la ràdio, va començar el programa que sentíem cada dia, el presentador va anunciar la primera cançó, i vaig deixar de sobrefilar una màniga, la vaig embolicar amb un tros de llençol vell perquè no s’embrutés i mentre la cantussejava, anava a encendre la fogona per escalfar-nos i fer el sopar.

Oh papa, di papa, dímelo. Sempre havia pensat que jo era la causa de la desgràcia de la meva mare. El meu error, néixer, la va portar a renunciar a una vida fàcil i feliç.

Vaig encendre el carbonet amb pinassa i la mare em va escridassar. Ella estossegava al mateix temps que jo sortia corrent amb la fogona a les mans cap a l’eixida. El fum empitjorava la respiració de la mare, que a més no suportava entregar els vestits amb pudor de socarrim. No sé per què l’escena es repetia cada dia, les meves mateixes distraccions i les queixes de la mare.

Quan el carbó havia pres i ja no fumejava, vaig entrar de nou, i continuava cantant:

“ Oh papa, di papa, dímelo”.

di papa yo podré ver a Dios?

dímelo, dímelo, di papa.

pues si corazón, si lo veras

cuando adores a mama

y obedezcas a papa.

Digue’m per què no ets aquí, pare? Pensava.

Tenia el pare sobre un pedestal, i a vegades l’imaginava dins l’escenari com el que contemplava en aquella revista. Quan la mare em donava alguna ordre tornava a la realitat, em despertava del somni.

–Després d’escalfar el caldo que ha quedat d’aquest migdia, agafa les dues salsitxes que hi ha al carner i les fregeixes una mica.

–Si, mare, Oh papa, di papa, dímelo.

Jo era una noia bonica, ara ho veig, en aquells temps no estava tan convençuda. Una cabellera llarga ondulada pel-roja, exòtica, dins d’un entorn de blancs i negres. Això si, tenia els ulls foscos com la mare. Sovint em posava els seus vestits, teníem les mateixes cames llargues i primes.

La mare sempre en va ensenyar a comportar-me com una senyoreta. Seure amb les cames inclinades a un costat, caminar posant una cama davant d’altra i dur la mirada al primer pis, eren per la mare normes imprescindibles per poder anar pel món.

Les altres mares del carrer, on vivíem, no eren com la mare. Ella era molt educada. M’explicava coses de quan anava a l’escola francesa de Sant Feliu, i mentre cosíem, m’ensenyava francès. Tenia una obsessió malaltissa perquè parlés francès. La veritat és que jo no hi posava massa interès, no entenia la dèria de la mare per l’idioma, ara sí.

Tampoc li agradava que jo tingués molta amistat amb els veïns del carrer. Deia que eren males influències. Però jo me’ls estimava molt. Sempre els veia com gent senzilla i franca, els hi envejava l’alegria amb que vivien. Les seves vides amb treball i esforç anaven millorant. Les cases sempre eren plenes de gent que entrava i sortia. Compartien la vida. El veïnat ens respectava, així i tot, en més d’una ocasió havia sentit que parlaven de la mare i li deien la “ Desaboria”, seria alguna cosa així com sosa, i jo és clar era la “Panochita”, pel color dels meus cabells.

Encara que a la mare no li agradés gaire, jo sempre que podia sortia al carrer per jugar amb la meva amiga Charito. Tenia la meva edat, era morena, duia un serrell que sovint li tallava la seva mare, la Maria, duia dues vagues de fil blanc per arracades, tenia la cara molt expressiva, era alegre i més entremaliada que jo. Tenia tres germans més grans i sovint s’hi afegien cosins i tiets per fer gresca. Vivia a la casa del costat, i sempre feien molt soroll.

No tenia amigues la mare. Quan anàvem pels carrers de la vila, ningú ens saludava. Encara que tothom ens coneixia. Nosaltres, a casa, teníem la visita de la Dolors Fité, l’única amiga de la mare. Ningú més. La Dolors Fité va ser la meva padrina. S’havia casat amb un vinyataire de Vilafranca i havia anat a viure allà. Va acollir la mare a casa seva, a Vilafranca, el mateix dia que la família la va fer fora. Solament ella la va ajudar. Unes setmanes després van saber del vaig preu del lloguer de la casa inacabada per la desgràcia de la família de Sant Feliu i la Dolor Fité va fer l’avançament de tres mesos perquè la mare s’hi pogués instal·lar. La mare va entrar a la casa amb una maleta, l’únic que portava. Amb els pocs diners que disposava va comprar un llit vell al trastaire. Al cap de pocs dies, va començar a cosir a casa; el fer de passant li permetia treballar, guanyar-se un sou i ser a casa per cuidar-me, quan jo nasqués.

Després del part, la mare va quedar molt afeblida, i li va demanar a la seva amiga que em fes de padrina. La mare necessitava el seu suport per tirar endavant. A la padrina li va fer il·lusió posar-me el seu nom és per això que em dic Dolors, ella tenia moltes ganes de ser mare, i la seva amiga li donava l’experiència que desitjava per ella.

La padrina em va regalar les arracades que em va posar la comadrona l’endemà de néixer. Em van batejar un dia a la tarda. L’home que obria les portes de l’església i netejava els suports dels ciris va ser el meu padrí. No sé com es diu, però la mare un dia que érem al carrer, el va veure i ens vam aturar a parlar amb ell. Em va dir que havia crescut molt i que encara recordava la meva carona; li havia fet gràcia, com de sota la manteta de fil blanc sortia un serrellet color de coure.

La padrina venia sovint a Sant Feliu, segons ella mateixa contava, moltes vegades li deia al seu home que anava a veure els seus pares a Sant Feliu, i es passava el dia a casa nostra, jugant amb mi, jo era la seva nena. D’altres vegades obríem la capsa de sabates on guardàvem les fotografies, i sempre sortien les dues del bateig. En una estic en braços de la padrina, i la mare un pas darrere amb el ciri mirant a terra; m’explicava que la mare va estar tota l’estona així, i no sabia si per no caure o per no aguantar la mirada sorruda del capellà. L’altra surto plorant, es veu que l’aigua beneïda era molt freda, la padrina m’explicava que vaig plorar tot el camí fins a arribar a casa.

En els temps de postguerra, l’eixida era font de la nostra alimentació, teníem conills que alimentàvem amb l’herba que recollíem als voltants de la riera, i tres gallines que teníem pels ous. Amb la vaqueria de l’altra costat de la riera, canviàvem la llet de la setmana i una mica de nata pel diumenge per un conill que entregàvem a la mestressa de la vaqueria el dissabte, mort net i trossejat per fer-lo en suc o amb arròs. Guardàvem les pells dels conills penjades a l’eixida perquè s’assequessin i després les veníem al pelleter. A part de les gàbies que em tocava netejar cada dissabte, cuidava l’hort, la mare havia fet plantar un llimoner, un nesprer i un cirerer, i a la resta d’espai hi teníem cols a l’hivern, enciams, sebes i tomaqueres a l’estiu, la terra fèrtil de prop de la riera ens ho permetia. Era del que menjàvem. La feina de cosidora no arribava per a tot.

Fins als catorze anys vaig anar a l’Escola Nacional del poble, amb bata blanca cordada al davant, i un llaç blau cosit al costat del primer botó arran del coll. Un munt de jocs apassionants els trobava camí cap a l’escola, a la riera de la Salut, les olors del romaní, les ginesteres, la farigola, l’observació dels llangardaixos, les rengleres de formigues i els capgrossos que tenia amagats dins de llaunes rovellades, els instruments de vent que treia de les canyes, les escorces dels pins que arrancava per convertir-los en objectes imaginaris, com plats, talls de carn, o les fulles de els arbres que picàvem amb pedres quan jugant a venedores i el que venia a compra demanava “carn picada”. Sempre arribava tard al “ col·legit”. Mai cantava el “Cara al Sol” amb la resta de companys arrenglerats. Més aviat em tocava afrontar la primera hora de genolls com a castic. Això, ho tenia assumit, formava part del ritual diari i no m’atabalava gaire.

El poble era petit i tothom sabia que el meu avi, era el senyor Mateu. Però la mare, no m’havia parlat mai, ni de l’avi, ni de l’àvia, ni tan sols que tenia un oncle. Així i tot, havia anat recollint comentaris que sentia dels veïns. Recordo amb molta claredat un fet, que no vaig entendre fins molts anys més tard.

Jo tenia cinc anys, jugava al carrer amb la Charito. Un cotxe negre i gran va parar davant de casa. Un senyor alt, vestit amb un abric negre, amb guants i sabates molt netes, va picar a la porta. Era estrany, mai ningú havia vingut amb cotxe a casa. Tampoc ningú picava a la porta, tothom passava del portal cridant “A Maria”.

La mare va obrir, el sol li tocava a la cara, amb els cabells recollits, el vestit blanc i el davantal de cosir rosa; em va semblar una reina. Vaig agafar por. Què volia aquell home tan negre?

Vaig anar corrent fins a la mare i vaig posar-me entremig d’ells dos, els meus braços tirats enrere van agafar-se a les faldilles. Després, per poder veure-li la cara a l’home alt i vestit de negre, vaig moure’m cap a un costat i vaig envoltar amb els meus braços els malucs de la mare, ella em va acariciar el cap per tranquil·litzar-me.

L’home va dir:

—Hola, com estàs?

— Ja pots veure— va contestar la mare de forma natural.

L’home va continuar:

—La mare és morta, avui a les cinc de la tarda és l’enterrament. El pare diu que si vols?, pots venir a acomiadar-te d’ella.

La mare va contestar:

—La mare es va acomiadar de mi quan em va fer fora de casa en ple mes de febrer d’ara fa sis anys. Llavors ens vàrem acomiadar. Llavors! Jo ara no tinc res a dir-li. Que Déu la perdoni!

Era plena de ràbia, amb els ulls que li saltaven de la cara, enrogida i trasbalsada de veure aquell home allà palplantat.

Ell es va girar sense respondre, va caminar unes passes i va entrar al cotxe que havia quedat assetjat pels nens del carrer, que tocaven els guarniments i llums platejats. La canalla es va anar apartant, veient la cara d’enfadat del conductor. Va maniobrar per girar cua i fent sotracs pel mal estat del camí de terra es va allunyar tot deixant un núvol de pols al darrere.

La Charito que també va contemplar l’escena, va preguntar a la mare

—Qui és?

La mare orgullosa va contestar

— Un mal home—. Va entrar cap dins i ajustà la porta.

Els veïns que eren al carrer havien vist el què havia passat. Com la mare de la Charito que al cap d’un moment, també em va preguntar.

—Panochita, ¿sabes quién era ese señor que ha venido?

No, vaig fer amb el cap.

—Pues es el hijo del director de la fábrica donde trabaja Manuel, es muy rico y es hermano de tu madre, vamos ¡tu tío!

No ho vaig entendre massa, allò que deia la Maria, mare de la Charito. Va ser després a còpia de repetir el record que, de gran, ho he entès.

***

2 Prendre mides

L’endemà, a les set em vaig despertar, amb la sorpresa que la mare encara era al llit amb mi. Ella, a aquella hora, sempre era dempeus, m’escalfava la llet i m’anava cridant perquè em llevés.

Li vaig tocar el braç:

—Mare, mare.

Va entre-obrir els ulls i em va dir: no em trobo gens bé, faré llit una estona, a veure si em passa.

Jo em vaig llevar, i sense la mare, vaig començar les rutines de cada dia. Quan vaig tenir el portal escombrat, la casa fregada, l’eixida regada, els animals alimentats i abans de seure a cosir, li vaig portar un got de llet.

—Dolors—em va dir,—hauràs d’anar a buscar el metge, no em veig amb esma de llevar-me, tinc un fort dolor al pit i em costa respirar.

Es va incorporar per poder agafar el got i beure, però amb dos glops en va tenir prou. De la seva pell en sortia foc i tot el seu cos tremolava.

Vaig baixar de sobre l’armari una flassada i després de acotxar-la bé, vaig anar a la cuina, havia posat al foc una olla amb aigua que ja bullia, vaig tirar-hi unes fulles d’eucaliptus, va començar a sortir vapor i l’olor s’escampà per tot arreu. Vaig posar l’olla sobre la fogona i la vaig deixar reposar a terra, al costat del llit. Amb la mare ho fèiem així quan ens refredàvem. Jo pensava que no seria res. Em vaig posar l’abric que havia estrenat feia dos anys per Tot Sants, era verd, amb el coll i els botons folrats de vellut negre, i vaig sortir a buscar el metge.

Baixava corrent del turó fins a la riera que, com quasi sempre que no havia plogut, portava un fil d’aigua. Vaig travessar-la per les pedres grans i vaig continuar per sota el pont de la via del tren fins al carrer dels pins. Vaig seguir, però allà ja caminava. A l’altre costat de la via el poble era diferent. Jo feia cas del que sempre em deia la mare: “una noia no corre mai, pot tenir pressa, però mai ha de fer les passes grans o saltirons, com fas tu que sembles una cabreta” La mare m’explicava que corrien les minyones per servir als senyors, les treballadores per no fer tard a la feina, però jo no era ni una cosa ni un altre, jo no havia de córrer.

I mentre feia camí cap a casa del doctor Martí, el meu cap em barrinava.

Ves que deu haver agafat la mare, és que menja poc i fa massa dies que estossega. Quina faldilla més lletja que porta la Rosita Solies, és la mateixa roba del vestit que duia quan anava a l’escola. La mare té traça i gust. Millor que no m’aturi que tinc pressa.— Adeu. Espero trobar el metge, si no aprofitaré i compraré una lliure de mongetes cuites a cal Manyet. Amb aquest sol encara se’m veuen els cabells més roigs. Aquest color d’abric m’agrada, em queda bé a la cara. Oh papa, di papa, dímelo. Quina dèria amb aquesta cançó, no me la trec del cap. Si tingués pare o germans com la Charito tot seria més fàcil, però sempre em toca a mi, estic farta de servir per a tot. Si la mare no em deixa anar al Coro a ballar, aquesta vegada em sentirà, no callaré, no callaré com sempre faig. Després passaré per La Puntual i agafaré fil blanc; si no, ens en faltarà i hauré de tornar a baixar, sort que he agafat diners.

Vaig arribar a la porta on vivia el doctor Martí, vaig picar i la seva esposa em va obrir.

—Bon dia, passa noia, passa. — La dona del doctor estava acostumada a rebre, al matí, la gent que venia a demanar una visita per algun familiar malalt que no podia sortir de casa.

—Bon dia, vinc perquè la mare té febre, diu que li fa mal el pit i li costa respirar, pot venir el doctor?

—Ara mateix és fora visitant, però quan arribi l’hi diré. Viviu per allà la riera, a la vinya del Puntaire, oi?

—Si —vaig dir, una mica avergonyida.

—T’he conegut, has canviat molt des que eres petita, però pel color dels cabells...ja sé de qui ets filla.

—Sí—vaig contestar avergonyida.

—Doncs bé, marxa que el doctor ja vindrà.

Vaig girar cua i vaig pensar que el poble era fastigós, tothom em coneixia pels cabells. Els cabells. I què? El metge és calb com una bombeta! I què? Sempre em repassen a mi com si fos un mico. Xafarders, que són una colla de xafarders! Jo estava enfadada com sempre que em movia pel poble.

El doctor Martí va arribar a quarts de quatre de la tarda. Jo vaig veure que la mare no havia canviat de posició en tot el dia. La febre segurament era alta, el contacte de les meves mans amb el seu front m’ho confirmava. Entre el doctor i jo, vam aconseguir incorporar-la i recolzar-li l’esquena al capsal de llit.

Va posar-li el termòmetre sota l’aixella. Mentre esperava que l’aparell de mercuri agafés temperatura, va demanar una cullera, i va introduir el mànec dins la boca de la mare, pressionant la llengua blanca cap avall, l’olor era desagradable, agre. Va seguir aixecant-li les parpelles amb una mà mentre amb l’altra l’enfocava amb una petita llanterna de piles que duia.

El termòmetre havia arribat els quaranta-un graus. De l’interior del maletí el doctor va agafar el fonendoscopi, i va demanar-me que l’ajudés a aixecar-li la camisa de dormir per escoltar-li l’esquena. Va estar molta estona. Havent acabat, la cara del doctor mostrava preocupació. Va injectar-li penicil·lina, i novament vam reposar-la al llit. Ben tapada.

A la porta de casa, el doctor em va dir, amb preocupació:

—La teva mare està greu, els seus pulmons són un bassal d’aigua. Demà a primera hora tornaré a venir; el que ens juga a favor és que encara és jove. Fes que vagi prenent miques d’aigua o caldo.

Jo puc recordar perfectament les paraules del doctor. Però, puc assegurar que no era conscient del que volia dir la paraula “greu”.

Al vespre vaig anar a buscar llet a la vaqueria que era a l’altre costat de la riera. De tornada em vaig trobar a la mare de la Charito que em va preguntar.

—Panochita, hija,¿ qué le pasa a tu madre? He visto el médico salir de tu casa.

—Nada, senyora Maria—vaig dir-li mentre jo feia un moviment amb el cap de incredulitat— El médico dice que es serio. Los pulmones. La ha pinchado y volverá mañana.

—Quieres que vaya a verla? Te traeré un dedito de coñac de mi Manuel para que se lo eches a la leche, eso va muy bien.

—No gracias, ya sabe que a mi madre no le gusta que venga gente a casa, pero gracias.

—Ya lo sé hija... bueno, pues pásate tú por casa y te lo doy. Ea! Caray con la Desaboría.

—Gràcies, pot ser més tard.

En arribar a casa, vaig deixar la lletera sobre els fogons i vaig entrar a veure la mare. Sentia la seva respiració sonora, a moments parava, a moments semblava que ronqués. No sabia què pensar, potser dormia o potser estava pitjor.

Vaig preparar una sopa d’all per sopar, li vaig portar un platet al llit. La mare va obrir els ulls, no semblaven els d’ella. Li vaig preguntar.

—Com està, mare?

—Malament, filla, malament, ho he agafat molt fort. Has acabat els vestits? T’han quedat polits els voravius?

—No, mare—li vaig dir—. Tant anar amunt i avall no he pogut acabar-los, aquesta nit em quedaré i demà estaran llestos per entregar. Si cal, jo mateixa els portaré a Barcelona.

—Ara, miri de menjar una mica—li vaig dir.

La mare va estossegar. Quan va poder parlar, va dir suaument movent el cap, tot fent que no. — Vull una mica d’aigua freda.

Jo vaig sopar a peu dret. En silenci, sense la ràdio, per no molestar la mare, vaig cosir fins a les dues de la matinada, per acabar tot el que havíem d’entregar. Quan em vaig posar al llit, la mare tenia els ulls tancats i la boca oberta, els llavis ressecs.

Tot i que jo estava molt cansada, vaig trigar a adormir-me. L’aspecte de la mare m’inquietava.

El matí quan em vaig despertar, la ranera de la mare era lenta. Durant la nit s’havia orinat, la humitat dels llençols i la pudor ho feien tot molt desagradable. Havia de rentar la mare i posar llenços nets abans no vingués el metge. Tota sola no sabia si podria moure-la del llit. Vaig optar per llevar-me, encendre el foc i després d’escalfar-me una mica de llet per esmorzar, vaig posar una olla d’aigua a escalfar, vaig omplir les menjadores dels animal. Un cop l’aigua va ser calenta la vaig abocar al gibrell d’aram per rentar-me. Sentia l’olor de pixums dintre meu.

Quan vaig acabar, ja amb el cos i la roba neta, tenia forces per començar arrangí amb la mare.

—Mare, mare, ¿com està? Vol llevar-se?

M’hi vaig acostar, i vaig poder constatar que no es posaria dreta ni un instant. Li vaig tocar el front, seguia molt calent. Ara, els llavis eren pells blanques, mortes, com si el sol l’hagués assecat. Vaig mirar de despertar-la, acaronant-la i parlant-li a l’orella.

Com m’ho faré?, vaig pensar, i amb el neguit de la pressa, per si venia el doctor i sentia la pudor dels orins, vaig decidir que posaria una flassada sobre el matalàs, i a sobre, hi posaria els llençols nets, i amb una tovallola mullada d’aigua i colònia, rentaria la mare.

Bo i espantada, vaig seguir amb el que m’havia proposat. Després de deixar arreglada la banda del llit on jo dormia, la vaig descotxar i agafant-li els peus, vaig inclinar-li les cames cap a la banda neta, la mare no va ni gemegar. Jo no entenia per què la mare no es despertava. Què estava passant? El doctor vindria i jo encara havia de fer moltes coses. Ara, em tocava moure el tors de la mare que pesava una mica més. Vaig pujar sobre el llit i de genolls vaig acostar-me per passar els braços per sota les aixelles, amb una estrebada grollera vaig aconseguir moure-la un pam.

La mare va obrir els ulls, la seva mirada era trista, unes llàgrimes van relliscar-li per la cara. Vaig seguir sobre el llit de genolls amb la mare abraçada, no sé quant de temps, fins que per la porta el doctor va cridar “Déu vos guard”.

Era dijous tretze de novembre, la meva vida canviaria per sempre.

La mare agonitzava.

El doctor va aconsellar-me que anés a avisar la família i jo no volia deixar la mare sola.

—A qui diu què vol avisar, doctor? —. Jo no entenia res. —Jo vull que vingui la padrina, ella és l’amiga de la mare. La mare estarà contenta de veure-la. L’aniré a avisar. La padrina ens estima i vindrà molt de pressa. Mentre parlava em queien les llàgrimes.

El doctor es va oferir per avisar el germà de la mare. Va sortir de casa amoïnat i a una de les dones que havia fora el carrer va dir-li:

—Haurien de passar ajudar a la jove a refer-se, la seva mare s’està morint.

La Maria, mare de la Charito va entrar corrents.

—Dolores, por Dios— va dir-me mentre em tocava els cabells.

Jo tenia la cara recolzada sobre els seus pits.

—Deberias levantarte así no ayudarás a tu madre. Vamos a lavarla un poco i a ponerle los dos cojines en la espalda. Luego podràs estar con ella.

Quan vam tenir el llit arreglat i la mare neta recolzada sobre els coixins, semblava que la respiració era més lleugera i fluida.

—Sí, està millor —vaig dir— segur que es curarà.

La senyora Maria no em va deixar ni un sol moment. Va insistir-me que anés a trucar a la padrina.

Jo, a contracor, vaig sortir per anar a la central de telèfons. Era lluny, just com si sobre el mapa de Sant Feliu hi dibuixéssim una diagonal, seria a l’altra punta del poble a la carretera General més amunt dels pisos Beltran.

Mentre corria turó avall vaig pensar que potser, en lloc d’anar tan lluny, podria parlar amb el senyor López, que tenia un petit taller d’aixetes al carrer dels Pins, molt a prop de la riera, segur que em deixaria trucar.

Quan vaig tenir la veu de la padrina a l’orella, vaig emmudir, la boca i les mans se’m van agarrotar i no era capaç de parlar, d’explicar-li què havia passat.

El senyor López en sentir la insistència de la padrina a l’altra banda de l’aparell i constatà la meva rigidesa, va agafar-me el telèfon i ell mateix va explicar a la padrina el que jo uns moments abans li havia dit. La veu del senyor López era serena, no així la de la padrina, que no s’ho podia creure.

Al penjar, el senyor López, em va fer seure en un tamboret, després va treure la capsa on guardava: les pinces per treure’s les llimalles de llautó que se li clavaven als dits, l’esparadrap, un terròs de sucre embolicat amb paper de seda dels que donaven als bars amb el cafè i l’ampolleta d’aigua del Carme pel mareig, va mollar el sucre amb unes gotetes i me’l va donar. Durant uns minuts em va ventar en silenci. Quan vaig recuperar-me, vaig tornar corrent turó amunt fins a casa.

***

3 Trajos

El doctor Martí caminava amb el paraigua plegat, usant-lo de bastó; el dia havia despertat gris, xafogós, a poc a poc el cel s’havia obert i el sol començava a escalfar. Va picar la porta de la casa del senyor Josep Mateu, l’oncle de la Dolors. La minyona que va obrir va dir que el senyor havia descansat malament i s’estava llevant. El doctor va decidir esperar uns minuts.

Quan l’oncle va entrar per la porta de la sala, el doctor que era assegut es va aixecar. La cara del senyor Mateu era de sorpresa. El seu metge de capçalera no era el doctor Martí, però sí que es coneixien del poble com es coneixien totes les persones influents, segur que havien compartit actes a l’ajuntament i a l’església.

—Bon dia, doctor, se’m fa estrany veure’l a casa meva. Vostè dirà —va dir mentre caminava cap ell, amb la cara brillant després de l’afaitat.

—Males notícies—va dir el doctor seriós.

—Segui, segui—va dir el senyor Josep Mateu, vestit amb un batí blau-marí de rivets vermells i les sabatilles de pell marró.

El doctor va tornar a asseure a la butaca d’on s’havia aixecat.

—Bé, no sé quina relació té vostè amb la seva germana, però el meu deure de bon cristià és avisar-lo.

—Esperi un moment, em faré portar un cafè. Li ve de gust? —va tallar de sobte.

—Sí, gràcies. —El doctor va quedar molest pel canvi de tema tan inoportú.

El senyor Josep Mateu va sortir de la sala, amb un caminar lent com si volgués rumiar o esgarrapar temps per agafar aire. Les primeres paraules del doctor, li van transformar la cara, va mostrar un rostre irritat, però havia de dissimular.

Al cap d’uns minuts va tornar a entrar i va seure davant del doctor.

—Perdoni, però al matí sense el cafè no sóc res, vostè dirà —va dir l’oncle.

—Bé, vinc de visitar a la seva germana i està molt greu. Té una infecció respiratòria, que probablement pateix fa dies i no s’ha cuidat. Ara ja no té solució. He pensat dur-la a l’hospital, però ni la seva germana pot assumir el cost, ni suportarà el trasllat a Barcelona. Ara ja és qüestió d’hores.

Josep Mateu va fer cara de no haver entès bé, i va tornar a preguntar.

—Perdoni —va dir disculpant-se— no sabia que la meva germana estigués malalta.

—Jo només volia informar de la situació. La seva germana està molt greu i la seva neboda és molt jove.

Després d’uns segons per rumiar que respondre va dir:

—Sí, sí i tant. Perdoni, però m’agafa una mica fora de lloc.

—No es preocupi, l’entenc perfectament. Però com comprendrà la meva obligació és curar i cuidar dels meus pacients. Per la seva germana poca cosa es pot fer. Però la seva neboda insisteixo, és molt jove.

—Sí —va respondre—. He d’agrair-li, doctor, que hagi tingut l’amabilitat de fer-m’ho saber. Com ja sap, la gent d’aquest poble és molt dolenta. I com parlarien de mi si jo no anés a veure la meva neboda i m’encarregues de tot? Li seré sincer, des que els pares van morir he estat temptat d’anar-les a veure, però ja sap, la feina m’ocupa tot el temps...

El doctor es va posar dret i va respondre al senyor Mateu, que encara era assegut.

—Jo estava segur que un home com vostè respondria sense tibantor davant d’un fet així. Per això m’he permès venir. Moltes gràcies pel cafè, aniré passant, tinc encara pacients per visitar.

El doctor va travessar el carrer pesarós, decebut. Les malalties en gent jove el deixaven enfonsat i enrabiat per no poder fer res.

Al migdia, quan va arribar a casa seva, mentre dinava amb la seva dona, li va explicar la malaltia de la jove Mateu i la impotència que sentia per no poder ajudar a curar-la, també li va explicar la visita a casa del Josep Mateu.

—M’he sentit amb l’obligació de comunicar-li la gravetat de la malaltia de la seva germana. Però com sempre, he pecat d’innocent. Jo el feia sortint corrent a veure la seva germana, i s’ha excusat amb la feina. És una llàstima, pot ser quan hi vagi, sigui tard. Sé— deia el doctor—que els pròxims dies tot seran comentaris de gent incapaç de comprendre situacions difícils de la vida i sucaran pa dins la desgràcia de la noieta.

La dona del doctor, asseguda davant anava fent que no amb el cap i va dir:

—Tot això d’aquesta noia és un càstig de Déu per haver pecat de jove. Tu no tens la culpa de res. No sé per què pateixes tant.

El doctor es va aixecar de la taula sense haver acabat de dinar i es va tancar al despatx amb un fort cop de porta

***

La minyona, que coneixia i cuidava el senyoret Josep Mateu de feia anys, va percebre el canvi d’humor d’aquell matí. Alguna cosa havia passat, no sabia què, però aviat tindria arguments per fer safareig amb les veïnes.

Havent dinat Josep Mateu, va marxar cap a la fàbrica amb la mateixa desgana de sempre. No recordava ni una sola vegada que hagués anat a treballar content. Havia quedat amb un enginyer. Un noi jove que havia après noves formes de fer negocis. En Mateu li havia encarregat un estudi per trobar la solució contra la fallida a la qual es veia abocada la fàbrica, des que ell havia agafat la responsabilitat del negoci, després de la mort del seu pare. I s’acostava final d’any i hauria de fer balanç i presentar els números als amos propietaris de la fàbrica que vivien a Barcelona.

Si no fos prou, havia de pensar què faria respecte a la seva germana, no sabia com afrontar el que se li presentava com un nou problema.

El despatx estava situat a l’altell de la fàbrica, tenia dues finestres una que donava a l’entrada principal des d’on podia controlar qui entrava i qui sortia i l’altra que abocava la visió panoràmica de la renglera de màquines llançadores que creaven un soroll repetitiu, que ja de petit li semblava horrorós.

En Josep Mateu no li agradava la fàbrica, el frustrava, s’estava tornant un home sol i amargat. La seva incompetència per prendre decisions demorava la resolució dels problemes, complicant-los molt més. Quan la seva incapacitat es feia molt evident, ell mateix se sancionava amb més impediments, més pors i més paràlisis de decisió. Era com un peix que es mossegava la cua. Per sort el seu pare va estar fins a l’últim moment treballant bo i jubilat guiant-lo sempre amb encert. En Josep Mateu era un home criat amb l’abundància i donava per fet que el que tenia li pertanyia per dret. Declinava a l’encarregat i al comptable totes les responsabilitats. Davant els treballadors i quan les coses anaven bé eren els seus encerts, quan anaven maldades era culpa dels encarregats, els filadors, els nuadors, les cardadores, fins i tots els aprenents. Els obrers que havien estat sempre acompanyats del pare del Josep el trobaven molt a faltar. Era difícil entendre’s amb el seu fill, que no sabia ni tan sols quin circuit portava la producció, ni havia mostrat mai interès per aprendre. Quan la feina va començar a disminuir, els esbroncs van augmentar. El comptable va instar-lo a què demanes ajuda a un tercer per intentar sortir-se’n de la fallida.

Quan el Josep Mateu va entrar al despatx, el jove enginyer ja l’esperava a recepció amb un sanatxo de pell fosca.

—Esperi un moment, de seguida l’atendré.

En Josep Mateu va obrir la porta i va entrar al despatx. La gran taula era neta com sempre, a l’esquerre la làmpada amb un peu quadrat que acabava en forma de safata per deixar el bolígraf, a la dreta dues fotografies una de quan van celebrar el setanta-cinquè aniversari de Filatures Soler, amb tots els treballadors, el pare i ell al mig. I l’altra, la família Mateu: el pare, la mare i ell.

La germana no hi era. Bé prou s’havia encarregat la mare de canviar la fotografia, després que la filla deshonrés la família. En Josep la va agafar amb les dues mans. Feia anys que la fotografia era allà, però mai s’havia entretingut a mirar-la.

En aquell moment va entrar la secretaria a saludar-lo i a donar-li la llista de trucades que havia rebut. El va veure ensopit, amb la mirada fixada en el porta retrat, trist. Com si en aquell moment constatés que estava sol. Sense el pare i la mare. Sol per afrontar els problemes. Ell que engelosia perquè la seva germana era la nineta dels ulls del pare i portava a la sang l’art de fer negocis, la sang que a ell li faltava. De jove havia vist a la seva germana com un destorb, ara, constatava amb la mirada sobre el retrat que la trobava a faltar, que cada vegada sentia més fort el sentiment de desesperança.

La secretaria va sortir de l’estança sense fer soroll.

Ell va tornar a posar el retrat on era. El seu posat mostrava mandra, volia desaparèixer. Odiava la fàbrica pels maldecaps que li portava, al pare per haver-li imposat la gestió, a la mare per haver-lo convençut que el millor era fer cas del pare i s’odiava ell mateix per no haver sabut decidir què volia fer amb la seva vida.

Va restar assegut i pensatiu durant una estona, quan es va veure amb forces, va convidar a passar al jove enginyer.

—¿Té fet l’estudi que li vaig demanar per remuntar la fàbrica?—va dir-li mentre obria la porta, perquè entrés.

—Sí, senyor Mateu, després de revisar i estudiar meticulo-sament els comptes i de la valuosa col·laboració del seu comptable i encarregat, he arribat a la conclusió que la fàbrica ha de passar per una reconversió total. —va respondre l’enginyer assegut en-front d’ell.

—Què vol dir?, expliquis.

—Molt fàcil: inversió. Canvi de màquines. Reducció de personal.— I en aquell moment va deixar sobre la taula un dossier de tres-centes pàgines escrites a màquina, que pel volum el senyor Mateu d’un cop d’ull va preveure complicat.

—No tenim capital per invertir, la família Soler és reticent a noves inversions. — La veu va sonar amb força a pesar del seu abatiment.

—Poden vendre propietats—va dir el jove convençut— si volen continuar fent negoci.

—No voldran, estan acostumats als beneficis i les inversions que fan ara són petites. Tampoc no puc reduir personal, això és un poble, la gent se’m tirarà sobre.

—Jo el que no li puc oferir són miracles. Els comptes fa temps que no surten, i al banc està al descobert. Entenc que no són decisions fàcils, però no puc oferir cap altra alternativa—va dir el jove enginyer segur de si mateix i amb la valentia que dona la inexperiència— La pana que produeixen per la confecció de vestit de pagès, no es ven. El mercat està canviant ha arribat un teixit nou, el niló.

En Josep Mateu traient importància al discurs de l’enginyer— va replicar

—I vostè ha hagut de fer un estudi per dir-me que el niló és un teixit nou?, no em faci riure.

L’enginyer va quedar una mica parat per la reacció violenta de la resposta que havia rebut. Amb la cara sufocada va continuar amb el discurs que s’ha havia preparat.

—Als Estats Units els fabricants de teixits estan augmentant les produccions amb un fil de cotó fort, gruixut de cinc caps, que un cop fet tenyeixen de color blau, li diuen texà; i és per aquí per on vostè hauria d’anar. El texà és el futur.

—Miri sap què?, deixem-ho—va dir Josep Mateu aixecant-se de la cadira i convidant a marxar al seu interlocutor, — ja miraré el dossier i li trucaré.

Tornava a casa amb el cap cot, preocupat, havia de decidir si aplicava la solució que li havia proposat el jove enginyer per resoldre el problema o seguir igual i ja tirarien com fos. El que més temia era com dir-ho als propietaris de la fàbrica. Faltava poc pel tancament de l’any i els resultats no es podrien amagar més. Amb totes aquestes cabòries, havia d’afegir la visita del doctor Martí a casa seva i l’anunci de la malaltia de la seva germana. Pujar les poques escales fins a entrar a casa li costava. No podia més. Tot havia de ser sempre tan complicat

***

4 Tallar la roba

Quan vaig entrar a casa tan sols feia vint minuts que havia sortit, però se m’havia fet llarg. Un fil de sol assenyalava el farcell amb els vestits que havíem d’entregar. La cuina estava recollida, el braser espurnejava dins l’habitació.

La Maria asseguda a la cadira baixa de boga amb un rosari a la mà, era al costat de la mare, que continuava respirant amb moviment lent i agònic. La casa tenia un silenci estrany. Vaig inclinar-me sobre la mare i li vaig apartar uns cabells perduts i humits que li tapaven una mica el front.

—Mare, què em sent?, ara vindrà la padrina, diu que agafarà el tren i vindrà. Vol una mica d’aigua?

La mare no va contestar; vaig esperar pacientment una resposta.

Al cap d’uns minuts de mirar-la, immòbil, vaig seure a l’espona del llit, vaig agafar-li la mà dreta que reposava sobre la gira del llençol i la vaig acariciar. No sabia si allò que estava fent era cert o un somni. Les ungles eren color de cera, jo li resseguia els dits deformats, els ossos carpians eren molt sortits i el dit del mig era llarg i prim, la punta s’havia adaptat tant al didal, que sense dur-lo hi tenia el motlle fet.

La Charito va entrar corren.

—Mama, ha sonado la sirena de la fàbrica, padre estará a punto de llegar y la comida no esta hecha.

—Bueno, dile a tu tía que reparta el cocido y le eche un plato a tu padre y tus hermanos, y que coman. Y tu, ¿ has traido el pan?

—Si madre, como siempre.

—Pues ponles pan y queso de merienda para el campo, que yo ya vendré.

La Charito va sortir sense dir-me res. Jo no volia creure que la persona que estava al llit fos la meva mare. Pensava que en qualsevol moment despertaria d’un somni. Amb l’últim Avé Maria, la mare de la Charito es va aixecar, va fer un petó a la creu del rosari i el va deixar amagat sota el coixí. Va dir-me que tornaria, jo immersa amb la meva letargia no li vaig dir res.

A les tres de la tarda, la Maria va dur-me un pot de caldo amb fideus de cabell d’àngel. Vaig seure a taula i vaig engolir sense gana. Després vaig tornar a seure al costat del llit.

Eren les cinc de la tarda quan la mare va deixar de respirar. Jo no me n’havia adonat, a pesar que no havia deixat de mirar-la ni un moment. Va ser la mare de la Charito que em va dir:

—Dolores, tu madre ya se ha ido.

Aleshores me’n vaig adonar, la mare estava amb la boca i els ulls oberts, ensenyava la llengua. La cara no feia honor al tipus de persona que havia sigut en vida, no tenia caràcter, ni fermesa, s’havia encongit, s’havia deixat anar. Si ella pogués fer alguna cosa des de l’altre món no hagues deixat que ningú la veies així.

La Maria li va tancar els ulls amb la mà, mentre li acariciava la cara.

Jo vaig esclatar amb plors. Els meus crits de dolor es devien sentir fins a la riera. No sé quan temps vaig estar cridant, no podia parar, no era jo.

Vaig veure que entraven dues dones, no recordo ni qui eren, després de tocar-me l’esquena, jo seguia abraçada a la mare. Van obrir l’armari, van tafanejar i finalment van marxar.

La mare de la Charito, trista, seguia al meu costat, acariciant-me els cabells i donant-me mocadors. Passada l’estona va imposar la seva fermesa i va donar per acabat aquell moment de comiat.

Jo vaig entrar en un estat neguitós, no sé perquè vaig obrir la finestra i la porta de l’eixida, pot ser necessitava aire que em portés clarividència. Les dones del carrer entraven i sortien, em demanaven coses i jo les buscava sense saber què, ni què em deien. Vaig obrir l’armari de l’habitació on era la mare, vaig treure coses de dins, una capsa de ferro, una pastilla de sabó de coco, una mantellina, ho vaig deixar tot escampat. Quan vaig sortir de l’habitació vaig seguir buscant. Em faltava alguna cosa, el meu pensament desequilibrat, desestructurat queia per una cascada que no tenia fons i no podia agafar-me a res. Buscava això. On agafar-me. Ni pare ni mare. Suor, aigua, em lliscava de les mans. Una suor freda i un nus a la gola.

Em van treure d’allà amb follia. Eren quarts de vuit del vespre, el carrer era fosc. La Charito m’agafà per l’esquena deixant que el meu cap reposes sobre les seves espatlles. Quan vam entrar a la casa del costat, el pare de la Charito, Manuel, i el seu fill Joan parlaven del gerent de la fàbrica on ells treballaven.

—No creo que vaya a venir, nunca ha reconocido a su hermana.

Jo vaig adonar-me de la conversa. Res en aquell moment importava, perduda en l’infinit dels meus pensaments.

El Manuel i el Joan van fer-me dos petons i em van donar el condol. Quina estranya sensació. Què havia de dir? Què havia de fer en aquesta situació? Mai havia pensat que un dia jo hauria de respondre.

Em van fer seure al costat de la taula; sobre l’hule de quadres verds van deixar un got amb un dit de conyac. Un licor que mai a la vida havia provat.

—T’anirà bé— va dir-me en Joan.

Em va cremar la boca el coll i fins a l’estómac. Dins el meu pit se m’havia travessat un fregall d’espart, sec, que em taponava el pas de l’aire i em grapejava per dins sense que pogués agafar l’aire perquè la meva boca era plena de saliva que no em podia empassar i de nou tornava a sanglotar obrint la boca desesperadament fins a ofegar-me. Sentia el dolor físic clavat al cor. Els plors em van esgotar. Em vaig anar relaxant i durant una estona vaig contemplar els quadres perfectes de l’hule verd, sense dir res.

Quan vaig tornar a casa i la vaig veure no em va impressionar. Quina contradicció, la mare que en una ocasió havia cosit de franc, en poc més d’una hora, una mortalla per una veïna difunta, ara per ella no trobàvem res per posar-li. Dins l’armari les veïnes no havien trobat res que fos adequat. Casa meva no estava preparada per la mort.

Finalment, la mare va ser abillada amb un vestit negre d’una dona que havia mort uns dies abans a Sant Just. Vestit negre i sobre la cara una mantellina negra. Dues faixetes de llombrígol amb fistó vermell de quan jo era nadó, caragolades com un rotlle, li van posar sota la barbeta per mantenir-li la boca tancada.

Li vaig tocar les mans posades sobre el pit, no tenien la calidesa d’abans, eren fredes. Me la mirava. Feia esforços per no oblidar-la mai. Temia perdre el record dels seus ulls, de la seva força, del que m’havia ensenyat. Em sentia buida d’amor i plena de ràbia.

La Charito va entrar corrent del carrer per dir-me que la padrina havia travessat la riera i caminava turó amunt, les veïnes van anar marxant de casa. Quan va ser dalt devia veure grupets de gent, i intuiria la gravetat del moment quan, passant pel costat dels veïns, parlaven baixet i se la miraven.

Va entrar a casa corren, amb el portamonedes a una mà i la bossa l’altra, va quedar aturada sota l’arc de la porta amb la cortina recollida al costat. Estàvem soles. La padrina no es podia creure el que estava veient. La seva amiga era de cos present. Amb crits de ràbia, va preguntar-me:

— Què ha passat? Déu meu! Per què no m’has avisat abans? Explica’t!, Va!, Explica’t!

Tot eren retrets, jo no sabia què dir, no tenia alè ni temps per respondre entre pregunta i pregunta. Havia esperat a la padrina com qui espera un remei per la mare. Ara que ja era morta, res servia per res. Potser l’únic consol seria plorar juntes i encara no havia arribat el moment.

Quan la padrina va acabar la lletania de queixes i davant dels meus plors, va intentar asserenar-se. Va seure durant uns minuts al llit, al costat de la seva estimada amiga. Després va abraçar-me. Entre sanglots i sanglots vaig dir-li el que havia passat.

A quarts de nou del vespre, un cotxe va aturar-se prop de la porta; en va baixar el senyor rector, que venia acompanyat de Josep Mateu que conduïa. Quan van entrar a la casa, la padrina va veure primer el mossèn i es va aixecar per anar-lo a rebre. Després va ser l’hora de saludar a l’oncle que havia entrat darrere, però va donar-li l’esquena. Josep Mateu va quedar-se amb la mà ignorada i estesa. L’estança es va embolcallar amb un silenci llarg, dur i violent, que va durar fins que el capellà ho suavitzes amb paraules de consol.

Jo vaig fixar-me en el menyspreu de la padrina vers l’home alt i ben vestit. Era el germà de la mare. El Josep del qui sempre havia sentit parlar amb menyspreu. L’anomenaven “el covard”. Jo dissimuladament me’l vaig mirar de dalt a baix. Li veia la semblança dels llavis i la barbeta amb la mare. L’home, ara ja amb les mans caigudes i creuades davant, mostrava un tremolor que em va entendrir.

—L’acompanyo en el sentiment— va dir el capellà, mentre aixecava la mà perquè l’hi besessin—. La fe del Senyor us donarà forces. He vingut a passar el rosari perquè Déu li obri les portes del cel i els pecats de la terra li siguin perdonats. Podeu convidar a participar la gent que vulgui.

La padrina va sortir per avisar a la gent que era fora al carrer, que s’anava a passar el rosari. El Manuel i els seus fills van entrar i van anar a donar-li el condol a l’oncle. Amb la presència del senyor Josep Mateu a casa meva, deixava clares les murmuracions que sempre s’havien sentit en aquell carrer, ple de treballadors nouvinguts de la fàbrica Filatures Soler, gestionada pel gerent Josep Mateu. Ell era el germà de la morta, de la cosidora soltera amb una filla. Amb aquell gest confirmava les sospites, tothom ho havia vist. Ara que era morta venia a esborrar l’error del passat. Venia a ajudar-me.

Les cadires que havien portat les dones, col·locades al voltant de la mare morta, van quedar plenes. L’estança on cosíem era plena d’homes i dones drets. Jo em notava els ulls inflats. Ja no plorava. Asseguda a la cadira, amb la sonoritat repetitiva de l’Avé Maria, la beguda espirituosa que havia pres una estona abans a casa la Charito, l’estómac desocupat, les poques hores de descans de la nit d’abans, afavorien somnolència. No volia deixar-me portar. Seria millor pensar amb tot el que hauria d’afrontar. Moltes preguntes que no em sabia contestar, però que em canviarien la vida. El desordre d’idees no em permetia trobar pau. Tenia por a la nova situació.

Quan el capellà va arribar al final de la Salve, “Ruega por nosotros, Santa Madre de Dios, para que seamos dignos de alcanzar las divinas gracias y promesas de Nuestro Señor Jesucristo”, els assistents van respondre “Amén” i van sortir ràpidament al carrer, amb cares d’agraïment per haver-se acabat.

El capellà es va acomiadar:

—Demà a les cinc serà l’enterrament.

El rosari havia estovat l’amargor de la padrina. Ara tenia l’expressió de la cara més relaxada.

—Gràcies, senyor rector, per la seva compassió— va respondre la padrina.

En Josep Mateu va aprofitar per dir:

—Voleu que em quedi aquesta nit a vetllar-la?

La padrina va contestar:

—Sí que ets generós ara... No cal, tampoc sé què hi fas aquí? Vols fer-te perdonar, ara, davant de tothom. Doncs fas tard. Quan ella més us necessitava la veu humiliar i expulsar de la família— Els plors no la van deixar acabar el que volia dir. Jo vaig abraçar-la i li vaig oferir el mocador.

—Anem Josep, no són moments aquests per discutir—va dir el capellà.

L’oncle va abaixar el cap, i va caminar a poc a poc pel curt passadís sense dir res.

A fora els esperava el cotxe aparcat, jo els vaig acompanyar fins a la porta. Tenia ganes de respirar l’aire net del carrer, la cara i els ulls em bullien. Les veïnes caminaven juntes fins a arribar a les seves cases; els homes tal com sortien encenien el cigarret, d’altres una mica més allunyats es passaven una ampolla d’anís del Mono que xarrupaven amb afició.

Vam passar la nit assegudes a la cadira, érem quatre dones. La Maria i la Charito, que poques vegades o mai havien entrat a casa, passarien la nit amb la padrina i amb mi. Si la mare fos capaç de veure el què la Maria estava fent, des que va tancar-li els ulls, acariciant-li la cara, segurament en vida no hagués estat tan esquerpa amb ella.

La nit va ser llarga. Vam plorar, vam enraonar, vam menjar, vam resar, i a les tres de la matinada cada una de nosaltres va aclucar els ulls, bo i assegudes a la cadira i vam dormir.

Als volts de la sis, el gall dels Murcia ja cantava, vam adonar-nos que havíem dormit tres hores, teníem el cos entumit. La Maria i la Charito van marxar a casa seva. La padrina i jo, vam esbaldir-nos la cara, i ens vam pentinar. Jo observava la pinta, el mirallet i el pentinador de la mare que no s’havien mogut del lloc, eren on unes hores abans la mare els havia deixat. Mirava el farcell de roba cosida, la capsa dels fils i el calendari amb el full de novembre que poc temps abans havia tallat mentre cantava “dímelo, dímelo o papa”. I pensava que per molt que em dolgués la mort, el món continuava. Però no podia ser que ho fes tan de pressa. Mai havia tingut un pare, i ara ja no tenia mare. Mai m’havia plantejat aquesta possibilitat. Viure sola.

Vam prendre un tassó de sopa d’all i ens vam partir un plàtan, no teníem res més. La padrina va escombrar tota la casa i una mica la terra i les burilles de cigarretes que havien quedat a la porta del carrer. Jo vaig donar menjar a l’aviram, el dia d’abans havien fet dejuni. Després amb un drap humit vaig eixugar la taula i les cadires. Vaig recollir la màquina de cosir i li vaig posar la tapa de fusta envernissada on hi deia Alfa, a un costat vaig posar el farcell de la feina acabada. Tot estava recollit i a punt per a quan tornessin les veïnes a portar de nou les cadires.

La padrina va marxar, anava a la telefònica, volia avisar el seu marit del trist succés. També trucaria al senyor Jordi, l’amo del taller de costura pel que cosíem la mare i jo. Passaria per casa dels seus pares i per la botiga de la Mayse i em compraria una faldilla i una jaqueta negra, l’hauria de portar a partir d’aquella mateixa tarda, durant molt temps.

Negre, tan sols una rebeca vella d’angorina que duia la mare a l’hivern amb una faldilla de quadres vermells, era el que teníem a casa. Totes les peces eren de tela. Els vestits fets sempre per nosaltres, sovint eren de dues o tres robes diferents, que intentàvem combinar amb gust. Segons els trossos que compràvem al mercat o retalls que sobraven dels vestits infantils que cosíem, sempre seguint al màxim i com podíem la moda del moment.

Quan la padrina va ser fora, em vaig rentar i vaig posar-me la roba interior neta. De l’armari vaig agafar la rebeca. El negre era un color que no m’agradava. La pell clara, pàl·lida i el jersei negre feien l’efecte que els meus cabells rojos volguessin fugir d’aquell conjunt tètric. Em vaig veure al mirall de l’armari, jo a primer pla i el cos de la mare que era sobre el llit, darrere. Vaig tenir por de mi mateixa. Em vaig treure el jersei i el vaig tirar dins l’armari ràpidament, vaig tancar, vaig agafar la bata i vaig sortir corrent cap a l’eixida mentre em cordava els botons. Tenia fred, però m’era igual. El sol es mostrava amable en mi, esperaria els de la funerària fora, no trigarien a venir.

L’oncle s’havia encarregat de tot, havia pagat un cotxe de quatre cavalls. Els funeraris havien deixat sobre el llit la caixa negra, amb la difunta vestida de negre i amb la cara tapada amb una mantellina negra. Les veïnes i jo vam tornar a passar el rosari, assegudes a les cadires que havien tornat a portar, en acabar es van senyar i van marxar en silenci. En pocs minuts començaria l’enterrament.

Jo, ja vestida de dol, tornava a estar emboirada, encongida. El dolor que el dia d’abans m’havia refregat el pit i l’estómac, ara m’abraçava els ovaris i també les cames que no m’aguantaven el cos. Agafada del braç de la padrina, jo avançava veient els talons de les sabates de l’oncle, que presidia tot sol la comitiva darrera el cotxe de cavalls, ell es mostrava molt segur de si mateix, recollint el condol dels assistents en la majoria amics seus, persones influents del poble.

Mentre caminàvem cap a l’església, veia les esqueles que l’oncle s’havia encarregat de repartir pels carrers. L’esquela de la mort de la mare. Quartilles blanques amb doble marc negre i la creu al mig, a sota el nom de la mare sencer, i amb lletra més petita que ja no podia llegir, hi aniria escrit: l’any que va néixer, el dia de la mort i l’hora de l’enterrament.

Dins l’església els homes a un costat i les dones a l’altre. El murmuri de la pregària es barrejava amb els meus plors i l’olor dels ciris.

A la porta de l’església vaig rebre, al costat de l’oncle, el condol dels assistents; un a un saludaven amb la mà o dos petons i repetien “T’acompanyo en el sentiment”, mentre l’ajudant de la funerària repartia els recordatoris.

El recorregut de l’església fins al cementiri, darrere els cavalls, va ser esgotador. Dins el cementiri vaig veure per primera vegada la tomba dels meus avis, on ara aniria a parar també el cos de la meva mare. La forta emoció va desprendre de les meves entranyes un òvul que baixà pel meu cos amb un dolor d’estripador, fins a deixar-me les cames com a suro.

No m’agradava. La mare no havia viscut en penúries perquè si. Havia estat rebutjada per aquells amb els que ara compartiria tomba. Vaig pregar a Déu que m’ajudés. No era just per la mare que reposés en aquell lloc. Però no pudia revelar-me, no tenia força. No m’havia platejat mai abans tot això dels enterrament, no sabia com anava. La flaquesa del meu cos no deixava que jo m’oposés com es mereixia la mare. Em sentia culpable, molt culpable. Poques hores després de la seva mort, ja l’estava traint i no tenia esma per oposar-me. Demanava a Déu que m’ajudés a perdonar-me.

La padrina em consolava amb un posat nerviós, irreflexiu, em tocava els cabells, em posava bé el coll de la jaqueta, m’acaronava amb el mocador. La rotunditat amb què es va enfrontar el primer dia que va veure l’oncle, comparat amb ara, al costat del seu marit, un home baix i amb poca presència, era invers; es movia en total submissió i fragilitat. Tal com jo.

Vam arribar a casa a quarts de set de la tarda, jo vaig ser la primera d’entrar. Vaig anar directa a l’habitació per agafar de la tauleta de nit un “panyo”, vaig sortir directe al wàter que era fora l’eixida. L’oncle, la padrina i el seu home, van posar-se a enraonar.

—Que voleu fer? —, va dir el marit de la padrina.

—Ens emportem la Dolors a Vilafranca, aquí no pot estar sola—va dir la padrina.

—Jo me’n podria fer càrrec—va respondre l’oncle.

—No, no. No la puc deixar, la seva mare va confiar sempre en mi, i em va fer padrina per això, justament. Ara me l’emporto!

Els dos homes es van mirar.

L’oncle volia completar l’escena, fent els tractes amb el marit de la padrina, es va acostar a ell i li va dir.

—Jo sóc sol a casa, la Dolors pot venir a viure amb mi.

La padrina no volia deixar el seu home malament, però... va fer un pas endavant, es va posar entremig dels dos, i digué.

— No, la Dolors ve a casa.

El seu home la va calmar. —Ell és la seva família, nosaltres amics.

—Amics, com que amics, jo he vist créixer la Dolors, ell la va veure ahir. I no estic tan segura que la vulgui cuidar, quan mai s’ha preocupat d’ella. Jo a casa estic sempre sola, la Dolors em farà companyia.

—Ara és diferent, dona. Tots ens fem grans i rectifiquem—va dir el seu marit, referint-se a l’oncle.

—Segur que en pensa alguna, no fa res gratuït aquest home.

— Jo... Jo —va balbucejar l’oncle, que se sentia violent davant dels comentaris de la padrina.

—Tu què?, tu què?, a qui vols enganyar? A mi no!

La padrina gesticulava amb una passió que havia tingut adormida durant unes hores. Li tornava a bullir la sang.

Jo dins del lavabo sentia la conversa, i per l’escletxa de la porta els veia. Vaig rentar-me les mans. No volia sortir. Sabia que durant aquella escena ells decidirien la meva vida. Finalment, vaig entrar a l’estança. Vaig seure a la meva cadira baixa de boga. Vaig estirar les cames adolorides. Asseguda vaig tornar a recordar la cançó del Josep Guardiola, que cantava al costat de la mare tan sols unes hores abans. Els dies de costura i ràdio s’havien acabat. La bravada que els de la funerària havien deixat després de cremar el sofre a l’habitació de la morta, havia transformat aquella casa. Res tornaria a ser igual.

—Està decidit, vens a Vilafranca—va dir la padrina.

***

5 Glasseta

Vam marxar en cotxe el mateix dia de l’enterrament. Després de recollir la meva roba i una fotografia de la mare que volia emportar-me. Vaig acomiadar-me de la Charito i la seva família. Els vaig demanar que cuidessin els animals.

Feia fred, tot el camí el vam fer de nit, en silenci. En arribar a casa de la padrina, eren les deu de la nit, la minyona em va donar un got de llet amb galetes, i em va acompanyar fins a l’habitació dels convidats.

El meu cos feia tantes hores que no s’havia posat al llit, que quan em vaig estirar, vaig sentir dolor a tots els ossos del meu cos. A poc a poc es va anar esvaint. L’ambient càlid que em propor-cionaven les parets pintades, la temperatura agradable, els llençols nets, la manta suau i el cobrellit de flors, van produir en el meu interior una mena de pau que junt amb l’esgotament, em van deixar descansar. Vaig dormir profundament.

L’endemà, a quarts de deu del matí, em vaig despertar, primer no sabia on era. Un segon després em vaig entristir. Vaig aixecar-me i vaig anar cap al fil de llum que entrava pel porticó. Vaig obrir-lo del tot i l’habitació va quedar plena de sol. Els colors eren més suaus que la nit anterior. El sostre alt, amb cornisa blanca, i al mig una làmpada de metall amb moltes bombetes amb forma de flama recaragolada. Ara tot em semblava més gran, més elegant, més que no pas quan hi anava amb la mare o és que jo m’anava fent petita?

En aquell moment, no sabia si sortir de l’habitació, si cridar la minyona, si anar a buscar la padrina. Recordava la naturalitat amb què es movia la mare, dins d’aquella casa confortable i com es dirigia a les minyones amb estima. Em feia sentir insignificant, jo mai la podria imitar, en tot cas n’hauria d’aprendre. Finalment, vaig sortir al passadís per anar al bany, després a la cuina, on les minyones em van donar l’esmorzar. La padrina i el seu home ja ho havien fet.

Vaig posar-me una bata rosa, llarga, que m’havia fet la mare, cordada davant amb dues fileres de botons de nacre, i una cinta de seda en forma de baga m’ajustava al cos. De moment no em posaria la roba negra. Era d’hora, ja parlaria amb la padrina per saber què havia de fer. Tenia por. No volia admetre que hauria de vestir-me fosca. Potser a Vilafranca podria passar sense endolar-me, potser lila, potser blanc i lila. Però poc em va durar l’esperança de veure’m acolorida. La padrina se’m va endur tota la roba a tenyir, l’abric verd que tant m’agradava, el vestit estampat dels diumenges, i les tres bruses i dues faldilles de cada dia.

Vaig passar la primera setmana sense sortir de casa. Era el que trigava el tintorer a fer la feina. Em va anar bé. El meu cos ho necessitava. Em cuidaven com si estigués malalta. Passava moltes hores estirada al llit, vestida amb la camisa de dormir i la bata, acompanyada de la padrina. Anava fent-me amb la nova situació.

Quan el tintorer va portar el farcell amb tota la roba, vaig agafar-lo per guardar-la a l’armari. Mentre posava la roba al penja-robes, les llàgrimes em queien. La roba tenia l’aspecte de vella. L’abric verd ara era un abric negre. Me’l vaig posar i em vaig mirar al mirall, el teixit havia perdut l’aprest, la trinxa del cost havia quedat baldera, el llarg i les mànigues s’havien encongit, els botons de vellut havien quedat d’un color negre marronós igual que el coll. Vaig haver d’asseure’m, no podia estar-me dreta, estava tan decebuda de com s’havia fet malbé... Vaig contemplar-me, abans de treure-me’l; així hauria de ser, amb els cabells rogencs, el rostre pàl·lid i la roba negra. M’havia endolat per tres anys, el temps que els canons aconsellaven per ser respectuós amb els morts.

Vaig trigar una setmana més a sortir al carrer. Però aviat vaig aprendre les rutines. Cada dia al matí la padrina revisava la feina i els menjars que farien les minyones. Passeig o encàrrecs abans de dinar. Després de l’àpat principal descans a la meva habitació. A les cinc, rebíem visites o fèiem labors, fins a les set i mitja. A les vuit a sopar. I després de sopar anava a l’habitació per deixar sols al matrimoni. Em sentia fora de lloc i no volia molestar.

Tenia moltes hores per pensar. Escrivia a la Charito i donava les gràcies a tota la família per la seva ajuda. Les cabòries em venien al cap de dia i de nit. Recordava les pàgines de la revista que tant m’agradava de veure quan era a casa amb la mare, els vestits que cosíem, la companyia que ens feia la ràdio, pensava en la Charito i la seva mare que no em van deixar sola en el moment del mal tràngol. Trobava a faltar la riera amb les pedres que creuava saltant, els crits dels veïns, el soroll del tren que de matinada semblava que sacsejava el llit. I la mare, trobava a faltar la mare.

Jo no havia rigut gaire amb la mare. Sovint veia la mare trista, sense saber-ne el motiu. Llavor em posava un tros de drap al cap i feia comèdia ballant o dient ximpleries, fins que la feia riure. Altres vegades acabava rebent una esbroncada i parava en sec. La mare estava trista per la vida tan dura com teníem, per no poder-me donar tot el que ella volia, i estic segura, que també per sentir-se sola. Si tan sols hagués pogut saber quin nom tenia el meu pare?

Un dia fred, però solejat, de passeig amb la padrina per la rambla de Vilafranca, em vaig atrevir a preguntar.

—Padrina, qui és el meu pare?–

—No t’ho va dir mai la teva mare? –va respondre la padrina aturant el pas.

—No, mai.

—Doncs jo tampoc t’ho diré. Són coses passades, no li donis voltes, fa tants anys...

—Però és que potser és viu?

—I saber-ho en què t’ajuda? La teva mare no es va poder casar perquè ell vivia lluny. I els teus avis no la van deixar que li digués que estava embarassada, ni van deixar que anés a buscar-lo.

—Però encara és lluny? Explica’m com és?

—S’assemblava molt a tu, i estaven molt enamorats. Sento nos-tàlgia d’aquells temps— va dir la padrina, mentre aturava de nou el pas.—Però no sé. No sé per què hem de parlar ara d’això. Va que farem tard! —I va arrancar a caminar.

Jo vaig deixar que la padrina tanqués la qüestió, el saber que el meu pare era lluny i el fet que no sabés que jo existia, em donava una nova perspectiva que no havia contemplat mai.

Les hores de sol a l’hivern eren poques i les tardes llargues, les havíem d’omplir com fos. Aviat seria Nadal i la padrina volia animar-me, em demanava què l’ajudés a preparar-ho tot. Sovint, em donava un full de paper i em feia apuntar la llista de convidats, els àpats, els regals.

—Potser això et donarà una mica de vida.– Em deia la padrina que intentava incloure’m en la seva vida i tenir-me ocupada.

Una tarda, la padrina va convidar dues amigues a berenar. Mig poble ja sabia que havia acollit a casa seva la filla d’una amiga que havia quedat orfe. Però durant la visita, les amigues van qüestionar a la padrina si era convenient o no celebrar el Nadal donat el meu dol. Ella volia treure-li importància, defensant que jo era jove i m’havia de distreure.

—Farà un mes que és morta quan celebrem Nadal, és molt poc temps, el cos de la morta encara serà calent–va dir una de les amigues.

—Si fos un parent, però és la mare–va dir l’altra.

Jo asseguda amb les cames posades tal com m’havia ensenyat la mare, trista i fosca, em sentia culpable del problema que li venia a la padrina, que a Vilafranca era considerada una de les persones més riques del Penedès, casada amb l’hereu posseïdor de vinyes i caves des d’anys antics.

La padrina no sabia com resoldre el problema que li plantejaven i que havia anat esquivant pensant que, a Vilafranca, jo no era coneguda. A la nit quan el seu marit va ser a casa li va comentar el que les amigues li havien dit.

L’home no va dir res, però posà cara d’enfadat. Jo vaig marxar a la meva habitació, com feia sempre. Aquell dia, no vaig tancar la porta, volia sentir que diria el marit de la padrina quan jo no fos present. I va buidar el pap. I vaig notar en les seves paraules que estava gelós. Deia que jo ocupava tota l’atenció, des que havia arribat. Que no estava per ell. Que en pocs dies, havia canviat els costums de la casa i que influïa negativament a l’ambient que havien creat durant anys per mantenir la seva imatge. Imatge tan important pel negoci. Les visites, les festes que celebraven en aquella casa, permetien relacionar-se amb gent influent de la comarca i d’altres indrets.

A la padrina no la vaig sentir. Segur que no va dir res. Vaig tancar la porta i vaig anar el llit. Jo no sabia com ajudar-la.

Sovint, a les tardes, trucava a la seva mare a Sant Feliu, d’altres eren ells que li trucaven. I jo alerta com estava del malestar de la padrina, no feia més que escoltar el què parlava i intentar interpretar la conversa.

Els pares de la padrina sabien del meu origen, i també s’enfadaven amb ella. Per què complicar-se la vida?, per una persona que no li era res. Per què havia de canviar els plans del matrimoni? Ells podien entendre que jo em quedés com una serventa, però no cuidar-me com una filla.

Tots la pressionaven, uns perquè s’encarregués d’organitzar les festes de Nadal, les amigues i la gent de Vilafranca perquè no les fes i guardés el dol. A estones, la padrina tampoc estava de bon humor, la mort de la mare també l’havia afectat. Si bé davant meu i del seu espòs es feia la forta. I va optar per intentar quedar bé amb tothom. I no va quedar bé en ningú. Va preparar una festa únicament per les famílies. Sense ball, sense amics. Pares, germans i nebots vam ser junts el dia de Nadal i Cap d’Any. Vam estar sols per Sant Esteve. El gran ball que feien la nit de Cap d’Any als cellers tampoc es va celebrar.

Jo vaig sentir-me molt malament totes les festes. No era el meu lloc aquell. No tenia ganes de veure ningú. Quan per compromís, seia a taula, em feien sentir culpable de la meva existència. La meva presència incitava a murmuracions, a cops de colzes, a insinuacions feridores amagades en comentaris dolorosos per mi. No vaig poder acabar cap dels àpats de celebració. Després de les postres, quan començava la sobretaula, marxava tot dient que estava molt cansada. Era el moment que la família retreia a la padrina que no hagués celebrat com calia les festes, si jo tampoc les gaudia. Li recordaven que tenia nebots per aviciar i que la filla d’una amiga no tenia per què convertir-se amb la seva filla.

I va arribar el dia de Reis. Vaig rebre com a regals una bufanda de moher negre i uns mocadors. Vaig brodar les lletres a cordonet a una camisa del marit de la padrina que vaig entregar plegada i embolicada amb molta cura. I a la padrina vaig entregar acabat, un camí de taula de roba de fil que tenia començat; li vaig cosir la punta de coixí feta a l’Arboç amb doble punt universal. Tenia pocs diners. No volia gastar, doncs no sabia com acabaria tot plegat. Després de l’experiència de Nadal desitjava fermament tornar a casa.

Va ser un mes de gener gèlid, però dins la casa gaudíem d’una temperatura suau. Aleshores recordava com a Sant Feliu amb la mare ens picaven els galindons quan acabàvem de rentar la roba en el cubell de fora l’eixida i entràvem a dins per acostar les mans a la fogona. Havia de triar entre la comoditat i la llibertat.

Un vespre després de sopar com sempre vaig anar a la meva habitació. Vaig sentir de nou discutir el matrimoni. Vaig anar cap a la porta, i mig ajupida perquè no em veiessin, vaig contemplar les seves desavinences. Algú havia deixat les portes de la sala obertes de bat a bat, semblava fet expressament perquè jo els veies.

El marit havia de fer un viatge al Valle de Sonoma, California, s’hi estaria més de tres mesos, i volia fer el viatge amb la seva dona.

—El viatge és molt important per mi, farem moltes relacions socials, ja saps com és aquesta feina i necessito que vinguis. No sé què no entens!

—Però és que no puc deixar-la sola, està molt trista i no la veig tot el dia aquí casa, sola. Encara no ha pogut fer amigues, es morirà de tristesa si la deixo —deia la padrina.

—T’he dit mil i una vegades que et creus que aquesta noia és la teva filla, i no ho és!, no ho és! Tu i jo no tenim fills. I tu el que vols és substituir aquesta mancança amb aquesta noia. Doncs, no i no! Tu ets la meva dona i has de venir amb mi. Nosaltres no tenim fills, ni volem compromisos.

Vaig veure com l’home s’aixecava del sofà i s’inclinava sobre la padrina que continuava asseguda.

—I Si! Tenim un compromís, eh!, —va dir —és mantenir el negoci de la família el més pròsper possible. La Dolors té el seu oncle. Ell és el que té el compromís de la sang.

Vaig veure com la padrina abaixava el cap, mirava a terra, callava, possiblement tindria la cara enrabiada, però hauria d’acabar fent el que el marit volia.

A poc a poc vaig tancar la porta, ja en tenia prou, vaig estirar-me sobre el llit. Tot allò que feia dies em donava voltes, ara es feia urgent, havia de prendre una determinació amb la meva vida.

L’endemà tot dinant, el marit de la padrina va dir-me:

—Dolors, la meva dona i jo haurem de marxar a Amèrica a mitjans de febrer i serem tres mesos fora. Rumia que voldràs fer. Pots quedar-te aquí, si vols, i també puc parlar amb el teu oncle per anar a casa seva. Crec que ja has passat prou dies aquí per refer-te.

Aquelles paraules no em van sobtar després del que havia sentit la nit abans, per això vaig dir amb determinació

—Jo també us volia dir, de fet fa dies que hi penso, vull tornar a casa.

La padrina va fer una expiració llarga, semblava que traïes tot l’aire que tenia contingut als pulmons.

—Aniré a parlar amb el taller per qui treballàvem amb la mare i tornaré a cosir, és el que m’agrada.

—Estàs segura que vols ser sola?

—Si, trobo a faltar la riera, el soroll del tren, els veïns, sento que necessito córrer, moure’m.

—Això que dius no té gaire sentit. Estaràs més bé aquí, unes setmanes passant de pressa i tornarem a estar juntes.

—És el que he decidit i crec que serà el millor per tots. Ens podem escriure, i visitar-nos sovint. Igual o més que quan hi era la mare.

—Molt bé, doncs, ja diràs quin dia vols marxar —va dir el marit de la padrina deixant el tovalló sobre la taula, decidit a aixecar-se i marxar amb la feina feta.

La padrina avergonyida per la franquesa que utilitzava el seu home, va intervenir.

—No cal córrer, falten dies perquè marxem, pots quedar-te fins aleshores.

—Sí, sí — va dir l’home — no hi ha pressa. — La jugada li havia sortit bé i calia mantenir el màxim de contenta a la dona.

Quan el dinar es va acabar, vam anar a descansar com cada dia a les habitacions, jo no havia concretat el dia, però tenia clar que passaria el diumenge vinent amb la padrina, i dilluns marxaria amb el tren. Tindria tres dies per fer la bossa i deixar-ho tot arreglat. Així també deixaria temps perquè ella preparés el viatge sense que jo la torbés.

Va arribar el dilluns i tot estava a punt, la padrina m’havia preparat tantes coses perquè m’endugués que no sabia si seria capaç de poder-les carregar.

—No cal, gràcies, ja ha fet prou per mi. No calen tantes coses—li deia jo.

M’havia comprat més roba, nova, negra. A més de calces, visos, mitges i sabates. Colònia, sabó de lavanda, dues capses de galetes, un tros de cansalada viada, una catalana, mig formatge de bola. Dins una bossa hi portava la roba, dins d’un cistell el menjar. Quan vam acomiadar-nos a l’estació, la padrina em va fer dos petons i va posar-me a la mà dos bitllets de cinc-centes pessetes plegats, perquè me’ls guardés a la butxaca. No volíem plorar, ens escriuríem, tornaríem a veure’ns aviat, ens dèiem l’una a l’altra per dissimular la pena de la separació.

Vaig pujar al tren a les quatre de la tarda, i com el tren no era ple, vaig deixar el cistell als peus i la bossa sobre el seient del costat que era buit com els de davant. Vaig posar-me la faldilla bé, perquè en seure no quedes arrugada, de moment no em trauria l’abric, feia fred, però sí la bufanda i els guants, que vaig plegar i resguardar sobre la meva falda. El tren es movia i jo començava un nou camí.

Asseguda al seient del tren, el que veia en el vidre de la finestra era com una fotografia mal revelada, dues imatges sobreposades, com la d’un clixé que no havia fet bé el recorregut dins el rodet de la màquina de retratar, “jo i les vinyes”, pensava. Aquesta soc jo, de cabells vermells i roba negre, quieta i trista mirant per la finestra. I el que veig fora també soc jo, un cep amb el tronc recaragolat, despullat, envoltat de boira amb l’arrel agafada a terra. El meu cos i la meva ànima. Recordaré sempre aquell viatge. Hauria d’esperar la primavera per veure sortir les fulles que m’envoltessin el cos i m’acaronessin l’ànima. El paisatge d’hivern no m’ajudava. No volia plorar. Havia de ser forta.

A Sant Sadurní va pujar una dona i una nena d’uns sis anys amb cara d’entremaliada, li faltaven dues dents i portava ben pentinades, amb colònia, dues cues acabades en dos llaços blaus. Assegudes al seient de davant, aquella nena em va recordar el pentinat que portava jo el dia de la meva comunió.

El serrell roig m’enquadrava la cara, el monyo em feia més alta, i dues cues primetes m’adornaven el tors, com el d’aquella nena. Va ser el dia més feliç de la meva vida. El vestit que em va fer la mare era el més bonic de tots. Vaig fer la comunió al Cine Ibèria, l’església de Sant Llorens encara no s’hi podia fer missa, la reconstrucció després de la guerra no estava acabada. El recordo. De batista brodada, coll rodó, màniga curta, cos cenyit i cinturó de gasa que penjava amb un llas per darrere. Els enagos emmidonats em donaven el caient que la mare volia. Acabada la cerimònia, la mare havia parat taula a l’eixida i en els cordills d’estendre la roba hi havia penjat papers de colors. Havia fet xocolata i havia comprat melindros. La padrina i el seu home eren amb nosaltres. Eren la meva família.

I ara… Sentia nostàlgia. Vaig acaronar la medalla d’or de la comunió que em va regalar la padrina, i que sempre portava penjada al coll, amb el perfil de la Mare de Deu de Montserrat i les muntanyes de fons, en el mateix moment, que veia aquestes muntanyes de veritat, tot arribant a Martorell.” Verge de Montserrat ajudem”, la mare no hi és, i la padrina; la padrina ja no em pot ajudar.

***

6 Dibuixar els patrons sobre la roba

Vaig baixar del tren carregada amb les bosses i el pes de la pena. Eren quarts de sis quan pujava turó amunt. Començava a fer-se fosc. Tenia fred. Un tren que passava direcció Molins de Rei va fer-me llum i vaig poder mirar les pedres de la riera per travessar-la. Em va semblar que era la primera vegada que les veia. Mai m’havia adonat de la lletjor dels esbarzers i les deixalles de runa esbarriades pels voltants. Aquells rocs que tant havia saltat i trepitjat, envoltats de bardisses i canyes, els veia estranys i bruts.

Vaig arribar a casa cansada, el carrer era buit, el fred m’havia marxat, vaig sentir-me entresuada. El portal era ple de fulles seques i d’herbes que havien crescut pel temps que feia que ningú trepitjava sovint l’ombrall. Vaig obrir amb la clau, però amb un cop també s’haguera obert, pensava. Dins, la humitat i la foscor em van abraçar. Vaig prémer l’interruptor, la bombeta va pampalluguejar fins a quedar encesa, vaig avançar fins a l’estança principal on vaig deixar la càrrega. Lentament, vaig contemplar el que m’envoltava, vaig sentir-me arrossinada. El sostre era baix, les parets em semblaven grises, arran de terra es dibuixava una filera de muntanyetes de cals en desprendre’s de la paret per la humitat, els fogons empolsinats. A la cadira del costat de la taula hi vaig deixar l’abric, la bufanda i els guants. La suor del meu cos va tornar-se freda. El pitjor de tot era treure’m la por, havia d’entrar a l’estança on havia mort la mare, on ara hauria de dormir. Volia fer-me la forta, i vaig dir-me en veu alta per amagar-la: «Dolors, això és el que tens i això és el que vols. Comença a fer feina i no badis. Primer guardaré el menjar, després la roba. Quan estigui passaré a veure la Charito.»

No va trigar gaire la Charito, va arribar tot cridant:

—Dolors! He vist llum per l’eixida, Dolors, ets aquí?

—Sí, sí, —vaig dir animada, —estic molt contenta de veure’t.

Ens vam abraçar molt sentidament durant força estona.

—Estàs molt maca, es nota que has reposat. Has presumit molt a Vilafranca amb aquesta cabellera pel-roja? Has vist nois guapos allà?—Anava dient la Charito mentre reia.

—No, no. Tot el dia amb la padrina, a casa. Però tampoc tenia ganes de sortir.

—Vaaa... Anima’t, considera’t afortunada, tens una amiga com jo, ha, ha, ha. Veuràs com tot és molt fàcil.

—Tu creus? Em miro al mirall i ploro. No puc, és més fort que jo Charito, estic molt espantada. Tenia ganes de venir, allà a Vilafranca, jo començava a ser un problema per la padrina. És estrany tenir ganes de ser aquí, i alhora tenir por de ser-hi.

—Vaaa.. No t’amoïnis, ja saps que pots comptar amb mi i la mare. Mira, ara mateix ho pots deixar tot i venir a casa a sopar. La mare està fregint sardines.

Vaig aprofitar per entrar a l’habitació amb la Charito que em seguia, vaig guardar la roba a l’armari al costat de la roba de la mare que seguia allà. El llit era per fer, el matalàs de llana caragolat als peus del llit, tal com l’havien deixat els de la funerària a l’endur-se el fèretre. El vam posar bé, ens va costar de moure, pesava. Vam fer el llit entre les dues mentre xerràvem. Sense adonar-me m’havia animat. Vaig treure el formatge, la catalana i una caixa de galetes del cistell i m’ho vaig endur per afegir-ho al sopar amb els veïns.

A casa de la Charito, crits d’alegria petons i abraçades. En aquella casa hi havia caliu. El menjar va ser copiós per celebrar la meva arribada, la mare de la Charito va treure las mantecadas i el vino bueno. Em sentia animada i contenta d’haver tornat. M’agradava aquell ambient senzill i alegre. M’explicaven les coses que havien passat en aquell carrer mentre jo era fora.

Dues rates havien mossegat les galetes que “el abuelo Pedro” les tenia amagades dins d’un mitjó. Va posar trampes, però li va costar tres trossos de formatge i una setmana per agafar-les, el abuelo Pedro deia que les rates de la riera de la Salut eren les més llestes que ell havia conegut mai.

Anècdotes que ens feien riure a tots. La sobretaula es va allargar fins a les deu de la nit, quan el pare de la Charito es va posar dret i va dir: Todos a la cama, que mañana a las cinco os quiero a todos firmes. Vam aixecar-nos de les cadires i arrambant-les a les parets, vam anar desfilant.

Jo vaig anar a casa meva una mica torbada. El vi m’havia fet efecte, tenia són. Del carrer al meu quarto vaig fer una correguda, vaig posar-me la camisa de dormir sobre el viso i les mitges molt de pressa, tenia por que el matalàs que havia sostingut el fèretre de la mare em toqués ara la pell, volia adormir-me abans no m’entres la por d’estar sola. Afortunadament va ser com jo volia.

A l’endemà, em va agradar sentir del llit estant els sorolls de fora. Feia sol. Vaig obrir la finestra i vaig estirar el cordill de la corriola i mentre la persiana es caragolava anava veient la pols que s’aixecava de terra, el bardissam marró, els troncs dels arbres, les branques dels plataners sense fulles, el moviment dels pins verds, les cúpules de les palmeres i un cel blau, clar, net. Era a casa.

Feria bugada amb la tovallola i llençols que havien quedat bruts, la roba se m’eixugaria, tenia l’ànim de fer coses. Havia de fregar, treure la pols que s’havia acumulat. Guardaria tot allò de la mare que ja ningú utilitzaria. Contemplaria els animals i l’hort que els veïns m’havien cuidat. De dia, però, em veia més capaç de suportar la solitud. Ho deixaria tot llest per poder anar l’endemà a Barcelona a trobar el senyor Jordi, i oferir-me de passant com feia la mare. Sabia fer repunts a maquina, sobrefilar, posar cremalleres, fer tavelles. Potser me’n sortiria.

Mentre anava feinejant, rumiava com podria vèncer la por d’estar sola a casa i m’anava convencent:

Encendria la ràdio fluixeta i, sobre la roba negra, em posaria la bata rosa de cosir. Podria fullejar la revista que tenia guardada abans d’anar a dormir. No pensaria que l’abric negre i el cabells vermells no m’afavorien. No hauria de recordar la mare, ni que era sola. Únicament havia de fer a cada moment el que tocava i no pensar.

Vaig començar a escombrar, des de les fulles de la porta del carrer fins a l’eixida, vaig fregar a terra, vaig treure la pols amb un drap humit. Vaig revisar el nivell del dipòsit d’aigua, vaig tirar lleixiu i una galleda d’aigua al wàter, vaig regar les plantes, però com era hivern no havien notat la meva absència i els veïns les havien cuidat molt bé. Vaig posar aigua en un plat vell de porcellana que teníem sempre en un racó de l’eixida pels gats. Dreta al mig del pati vaig agafar aire mentre tancava els ulls mirant al sol, havia fet bé de tornar a casa.

Després de dinar, vaig agafar la roba de l’armari de la mare, i vaig separar el que podria aprofitar en el futur quan ja fos acolorit i el que no m’anava bé. Donaria tot allò que no pogués aprofitar a la mare de la Charito perquè s’ho quedés o ho repartís a les veïnes.

Quan vaig acabar era mitja tarda, em vaig posar l’abric i sense mirar-me al mirallet, em vaig agafar els cabells rogencs i em vaig fer una cua de cavall alta i orgullosa com li agradava a la mare i vaig sortir al carrer amb la mirada al primer pis.

A les botigues on vaig anar em van donar el condol. Vaig reduir a la meitat la compra del menjar. Era plenament conscient del que feia, del que necessitaria. Em sentia amb el cap clar i fred. Tenia força per decidir i actuar. Vaig entrar a la merceria de la Puntual per saludar la dependenta i comentar-li que possiblement en pocs dies tornaria a cosir, volia deixar clar que volia que em fes els mateixos tractes que li feia a la mare, aniria a buscar fils, cremalleres o botons vàries vegades a la setmana, ho apuntarien en una llibreta i els dilluns següent ho pagaria tot.

Mentre era dins l’establiment, va entrar la dona del doctor Martí.

—Hola, maca, què tal, com va?, ja ets aquí? Em va saber molt de greu això de la teva mare. He resat per ella, pobreta. I tu, com estàs? Tornaràs a Vilafranca?

—Gràcies, aquí estaré bé. Me n’he d’anar, tinc pressa —vaig respondre.

Jo sortia convençuda que aquella dona xafardera havia canviat, o alguna cosa l’havia fet canviar. “Que com estava?”. L’última vegada que l’havia vist va ser el dia que vaig anar a casa seva per demanar visita per la mare malalta. En aquell moment l’única preocupació era confirmar si jo era la pèl-roja, filla de la mare soltera, que vivia a la riera de la Salut, no em tenia vista perquè no era del grup de noies maques que anaven a missa el diumenge. “Que havia resat per la mare!”, no m’ho podia creure.

Vaig sortir al carrer i vaig tenir la impressió que actuava, amb el mateix desaire com ho feia la mare davant de gent com aquella. Amb el pudor de qui se sent observat, vaig anar fent camí cap a la riera.

Quan vaig arribar a casa, vaig continuar enfeinada. Vaig encendre la fogona fora l’eixida com tocava; just ara que la mare no em podia renyar, ho feia com ella volia sense pensar-m’ho.

Anava donant voltes al cap per com organitzar-me, potser una llibreta m’aniria bé per apuntar el que gastava; la mare ho feia al calendari. No vaig deixar res a l’atzar i després de sopar, quan vaig pensar que havia arribat el moment de reposar, vaig fer allò que havia pensat que faria i que tant enyorava.

Vaig posar-me la bata rosa, vaig engegar la ràdio baixeta, amb l’antiga revista que tant trobava a faltar a les mans, vaig seure a la cadira baixa de boga.

Era el meu premi, ja el tenia, tal com l’havia somiat mentre era a casa la padrina. Passava les fulles gastades i les contemplava, els vestits que sempre havia admirat no els veia tan bonics, la revista no em semblava tan extraordinària i la música de la ràdio més aviat em molestava. Vaig apagar la llum i la ràdio. Vaig quedar-me asseguda, pensativa. Durant uns instants havia pogut repetir els tics del passat, els que desitjava, els que gaudia quan era amb la mare, però bo i així no m’omplia de goig. No com jo esperava. Trobava a faltar la mare. Vaig tancar la revista i vaig anar al llit a plorar.

***

7 Posar agulles

Era dimecres quan vaig quedar amb la Charito per anar al taller de costura del senyor Jordi. La Charito despatxava pa al forn de Cal Saladrigues i el dimecres a la tarda feia festa.

Vam mudar-nos per pujar a Barcelona. Vaig vestir-me amb roba de color de la mare, em feia sentir millor; l’abric negre a sobre em tapava. La Charito no va dir res a ningú; Barcelona tenia la bellesa de l’anonimat. Vam caminar serioses fins a l’estació. En baixar del tren a Sants ens sentíem grans, adultes vull dir. Era la primera vegada que hi anàvem, juntes i soles. L’avinguda llarga i plena de botigues a banda i banda ens emocionava, feia fred i la llum del dia era curta, però em vaig permetre portar els botons de l’abric descordats i ensenyar la roba que duia sota. L’aire em pentinava els cabells rogencs enrere, a la Charito li brillaven les galtes i els ulls. Anàvem agafades del braç. Jo li deia:

—Charito, tu queda’t amb mi tota l’estona. Si veus que em deixo alguna cosa per dir al senyor Jordi m’ajudes. He de pactar la quantitat que podré cosir i el preu que em pagarà. Els dies que tinc per entregar i quina mena de vestits em donarà. El senyor Jordi confiava a la mare les peces més delicades, a més de passar a màquina feia calats i alguns petits brodats si calia. No crec que a mi em doni el mateix, serà cosir a màquina, vores, sobrefils i és clar, no es paga el mateix.

—Has pensat fer de dependenta? Allà al forn, ens ho passem molt bé, t’agafarien.

—No, ara no podria, Charito.

—Però, per què?, el jornal és fix i segur, estàs amb gent que entra i surt, la mestressa és bona dona, el pa que comprem ens surt més barat, fem el xafarder i riem molt.

—No, perquè quan li vaig dir un cop a la mare que sortint de col·legi voldria despatxar o treballar a les fàbriques, es va enfadar. I ara que no hi és, no estaria bé que m’aprofités per fer-ho.

—Però és igual, has de guanyar diners, no?, bé has de menjar!

—A mi, Charito, m’agradaria aprendre el corte, treballar en un gran taller de costura, fer vestits per models elegants, aprendre de robes, saber abans que ningú dels colors de la temporada. Tot això és el què somio. Ara no em veig en cor de fer res diferent del que feia amb la mare. Espero que el senyor Jordi tingui feina per mi. El seu taller és ple d’esbossos de vestits, glassetes, tan ben fets i tan bonics que només mirar-me’ls ja m’ho passo bé. Saps on m’agradaria anar? A la botiga Bebelin del passeig de Gràcia, potser encara tenen algun vestit fet per la mare de punt d’abella, en rosa i blanc. I si passejant veiem un nen amb un vestit cosit per ella...

—Dolors, quines coses tens! Sembles una vella.

—No, Charito... però tinc sempre present la mare, hi penso molt, encara que sovint jo mateixa m’ho prohibeixo. La necessito i la trobo a faltar. Em sento bé quan faig el que ella em diria que fes. Recordo tant aquest camí, Charito. Amb la mare de petita, quan sortíem amb els diners que havia cobrat, ens aturaven aquí.

—A la Granja Catalana?, oh... es veuen unes magdalenes i unes ensaïmades plenes de sucre —deia la Charito fent puntetes davant de la porta per poder veure millor el que hi havia a un costat del taulell.

—Sí, jo prenia un llonguet amb una presa de xocolata o de torró, la mare demanava llet i cafè. Allò era el premi després de cosir tantes hores. La cambrera era molt amable amb mi, li agradava el color dels meus cabells.

Reconec que vaig caure en un posat melancòlic. I la Charito al meu costat això no m’ho permetia. I em va dir:

—Tu sempre has sigut molt maca, Dolors. I no recordis més coses passades. Amb el que m’ha costat convèncer la mare que em deixés venir amb tu a Barcelona... No m’espatllaràs la festa amb més penes. Quan estiguis amb mi, vull veure’t contenta, no una bleda solejada. Carancho! Anem a mirar aparadors!

Vam estar molta estona passejant pel carrer de Sants: sabateries, làmpades, merceries. La Charito tot s’ho volia comprar. Tot per estar guapa i poder conquistar algun noi fort i treballador que li agradés. Jo em deixava portar sense ànima. La meva amiga em demanava una cosa que em costava complir, estar contenta; el que estava era molt nerviosa, faltava poc per saber si em donarien feina, i per tant, si podria comptar amb un sou.

Vam arribar a la porta i vam obrir. El taller era a l’entrada de la casa del senyor Jordi. Piles de robes ordenades en prestatgeries al voltant de les parets laterals, un maniquí de criatura sense cap a un costat, al mig hi tenia una taula gran, a sobre un cistell ple de cintes mètriques de sastre, coixinets amb agulles i guixos per marcar la roba de color roses i blaus, llibretes amb esbossos de vestits i plecs de paper fi marró per fer patrons. En una cantonada de la taula un clau aguantava unes estisores grans que penjaven d’una cinta i un cartabó de fusta. El senyor Jordi era un senyor baixet i prim, amb un cor que no li cabia al pit.

—Ave Maria!

—Oh! Dolors, filla, com va? Et veig molt bé, fas goig. Estic content de veure’t—va dir-me mentre s’acostava a la porta.

—Bé, senyor Jordi, gràcies, vinc amb una amiga que m’acompanya—vaig respondre.— I vostès?

—Anar fent, estem treballant amb les entregues d’estiu i sembla que tindran èxit. Estem contens. Però també és veritat, filla, que trobem a faltar les mans de la teva mare. Però què t’haig de dir a tu, filla. Oi?

—Si... jo també la trobo molt a faltar— Vaig mirar a terra perquè el senyor Jordi no em veiés els ulls humits, no era el moment.

Així i tot, crec que se’n va adonar. No va voler trasbalsar-me i va canviar de tema.

—Bé, Dolors, i ara què? No t’agradaria pas fer-nos d’ajuda?

—Sí, i tant, per això he vingut. De fet volia preguntar-li si tindria feina per mi. Ja soc a casa i necessito treballar.

—Doncs si t’esperes una estona, ja podràs endur-te el primer encàrrec, eh filla. Això és per l’hivern que ve, —va dir-me assenyalant una pila de roba de quadres verds i vermells.

—Ves a fer una volta amb la teva amiga. I d’aquí a una hora, ho tindré a punt i t’explicaré la feina.

Vam sortir animades pel bon acolliment que havíem rebut.

—Realment el senyor Jordi és una bona persona. La mare sempre ho deia —vaig dir-li a la Charito.

—Ja hi tornes? Anem, et convido. Entrarem en un bar, no a la granja catalana..., encara et demanaries un llonguet amb xocolata. Ens prendrem una “Persiana”

I agafant-me de bracet vam caminar juntes amb passes decidides.

***

8 Trajo i corbata

L’oncle, a la feina, temia el dia a dia: per la manca de comandes, les reclamacions dels proveïdors que començaven a no cobrar i pel personal que cada dia estava més nerviós.

Per parar el cop, girava lletres de canvi a càrrec de clients habituals, per imports grans, amb venciment a noranta dies, portava la remesa de lletres al banc perquè li avancessin els diners, pagava uns interessos del vint per cent. Amb els diners avançats, pagava algun proveïdor o les setmanades. Passats els noranta dies tornaven els problemes. Lògicament els clients rebien l’avís del banc per pagar i com que no tenien cap factura pendent trucaven al comptable.

—He rebut una lletra per pagar, però crec que no us dec res.

—Ah! És estrany, ho miro i li trucaré.

Al cap de pocs minuts, el comptable trucava al client.

— Disculpi va ser un error de l’administrativa que quan va omplir la lletra de canvi es va equivocar i la va girar al seu càrrec en lloc d’un altre client. Torni la lletra, no es preocupi, assumim l’error de la noia.

El client s’ho creia i aculli amb vehemència l’error, doncs tenia la gràcia que era l’error d’una noia que per ser jove i inexperta se li podria perdona tot.

Però pel comptable aquest moment era terrible, el banc descomptava l’import que havia avançat a més dels càrrecs de despeses per devolució. Com que en els comptes no hi havia diners, el saldos vermells tenien una penalització també inassolible. En aquest cas tornaven a posar en circulació més lletres de canvi falses el que feia que la pilota es fes cada vegada més gran. Fer pilotes era el nom que se li donava a aquesta manera d’actuar de l’oncle, molt estesa en les èpoques de crisis.

L’oncle no es veia capaç de trobar una solució i simplement feia el possible per seguir prolongant l’agonia del negoci.

Era dissabte i assegut al despatx, amb les cames estirades i el cap mirant al sostre, buscava la inspiració que no arribava. La secretaria va entrar per anunciar-li que el director de la Caixa de Pensions el senyor Sol, havia vingut a veure’l. Segur que duia males notícies.

—Bon dia, Josep

—Endavant, passa, passa.

—Bé, he vingut per parlar amb tu. Fa dies que li vaig dir al teu comptable que et digués que et volia veure. He trucat diverses vegades a la teva secretària, però sempre estàs ocupat, així que he decidit, sense avisar, provar sort. Avui que és dissabte i sé que els dissabtes són dies que els gerents sou al despatx per tancar nòmines...

—Porto una pila de dies que no paro, és el que té ser el gerent d’una empresa com aquesta.

—Anem al gra, Josep, he detectat tot el que està passant i és per això que ja no he pogut deixar passar més temps. Has de pensar que no solament jo, també de la meva central de Barcelona està sobre meu per acabar amb aquesta mala gestió.

—Estem passant un mal començament d’any, però crec que en poc temps podrem remuntar.

—No hi ha temps. No tindràs més crèdit a partir d’avui. Em sap molt greu, perquè et conec de petit i per l’amistat que tenia amb el teu pare, però ja no et puc ajudar. El que tu en dius remuntar, reportarà per cobrir l’últim despropòsit. Deus dues nòmines, els teus proveïdors em truquen cada dia per saber si tens diners, volen i necessiten cobrar. Has de parar i prendre mesures. He volgut dir-t’ho directament, cara a cara. Perquè t’ho prenguis seriosament.

El senyor Sol va sortir del despatx després de donar-li la mà. En Josep Mateu restà assegut a la seva cadira. Les coses no podien anar pitjor. El comptable va entrar immediatament després que marxés el director de la Caixa de Pensions .

—Què ha vingut a dir el senyor Sol?

—Passa, tanca la porta. Doncs que no ens volen donar més crèdit, millor dit, ens retiren tot el que teníem concedit, —va dir Josep Mateu amb la vista posada a terra.

—I que pensa a fer senyor, a mi em preocupen més els jornalers. Cada dia en tinc més que venen a preguntar quan cobraran. Tots tenen família. Fins i tot a la meva dona la paren pel carrer.

Josep Mateu va fer un crit amb un gest de supèrbia que deixà al comptable descol·locat i va dir:

—Digui’ls-hi que la setmana que ve cobraran l’enrederit. Si no trobo els diners els posaré de la meva butxaca.

I així va acabar la conversa, el comptable va sortir i tornar a seure a la seva taula. Josep Mateu va marxar cap a Barcelona a desinhibir-se dels problemes.

Aquell dissabte el comptable tornava a estar sol davant els treballadors per dir que no cobrarien fins al dissabte següent. La paciència dels jornalers s’acabava i creixien converses amb ganes de rebel·lió.

A la setmana següent, en Mateu es va veure forçat a posar del seu compte corrent la quantitat suficient per pagar les setmanades dels treballadors, tot el que devia. El comptable tornava a insistir amb la necessitat de donar a conèixer el problema als amos propietaris, però en Josep Mateu continuava capficat en una possible i immediata recuperació.

Seriós i malhumorat sortia de la feina per anar cap al Casino on podria trobar algú per distreure’s. Normalment, els dijous a les set de la tarda es trobaven un grup d’empresaris de la vila, que al voltant de la taula de billar compartien una copa de conyac, un cigarret, una conversa agradable, parlaven de nous negocis, de política, de futbol, de xafarderies, era el que podien trobar entre setmana al poble. Pere Torreglosa era el gerent de la fàbrica de metalls i aquell dia va compartir partida amb Josep Mateu.

—Oh! que bé m’ho has deixat, avui no estàs inspirat o és que tens el cap a quarts de quinze —va dir el Pere Torreglosa després de veure com el Josep Mateu fallava una carambola que tenia a tocar.

—Pere, estic una mica amoïnat. No tinc feina per la gent, no m’arriben comandes. El mercat està saturat. La gent compra hules en lloc d’estovalles. El cotó i el fil ja no tenen sortida. Tinc els treballadors tot el dia netejant i no sé què fer.

—Has de parlar amb els propietaris, Josep. Ells són els que han de decidir què volen fer. Són els seus diners els que estan en joc.

—Sí, ja ho sé, però hauria d’esperar a trobar una solució abans d’anar a explicar el problema—va respondre capficat.

—Justament—va dir en Pere, si no tens la solució, el millor és que la busquin ells. Els ulls d’en Pere seguien concentrats amb el tapís verd de la taula de billar.

—No són gent compromesa amb el poble, si no funciona tancaran i llestos. I jo què faré? Ja saps que casa meva és propietat de la fàbrica, hauré de marxar. A més, el poble es ressentirà. —Després d’uns segons de silenci Josep va continuar. —Tu que faries?

—Si tens tan clar que això és temporal, demana un préstec al banc—va dir Pere Torreglosa fregant la punta del tac amb el guix.

—Ja ho he fet. No volen saber res de nosaltres. El senyor Sol de la Caixa de Pensions ja m’ha dit que no pot fer-hi res, i el mateix pel que fa el Banc Central i l’Español de Crèdit.

—Parla amb algun assessor, que t’ajudi a presentar una solució engrescadora a la família Soler. —Va tirar i fen carambola va seguir sumant punts.

—Ja ho he fet, però tancar i començar de nou amb altra mena de produccions és complicat i no en tinc ganes. La gent del poble em mirarà malament de per vida, ara que he pagat l’enterrament de la meva germana i penso acollir la meva neboda a casa, em sembla que començo a tenir una mica més de bona fama. Això de tancar seria molt greu.

El Pere Torreglosa va fallar la tirada. En Josep somrigué i preparat com estava per tirar, li va preguntar tot rient:

—Per cert, no et falta pas ningú per ensobrar cartes.

—Per què ho preguntes? —va dir-li l’amic. —Has de pagar algun favor després d’una malifeta? Et conec ....

—Vull col·locar la meva neboda i a la fàbrica no m’interessa que hi sigui. Si els problemes es fan més grans, no vull que ho vegi. En tot cas tinc interès que estigui a favor meu i que em faci costat.

—Bé, envia-me-la un dia d’aquests. La farem arxivar, al quarto fosc, ha, ha, ha.

—És molt maca, però no és gens salada. És sosa com sa mare.

***

9 Posar el didal

Havien passat tres setmanes, jo era a casa i cosia asseguda a la cadira baixa de boga. Guardava silenci. El soroll del carbonet espurnejant de la fogona, la xerrameca dels veïns o la canalla del carrer era l’únic que de tant en tant se sentia. Eren les cinc de la tarda quan van picar la porta. Em vaig estranyar.

—Qui hi ha? —vaig cridar.

—Soc el teu oncle, Dolors — va dir.

Em vaig sobresaltar, vaig mirar la ràdio per confirmar que no era engegada, al meu voltant tot era a lloc. Vaig treure’m la bata rosa de cosir i la vaig tirar sobre el llit de l’habitació. Deixava així al descobert la roba que duia sota, brusa i faldilla negra. Vaig anar a obrir.

—Hola, Dolors, com estàs? Puc passar?

—Hola, oncle, no l’esperava —vaig dir amb veu tremolosa— passi, passi.

—El marit de la teva padrina em va trucar fa dies per dir-me que tornaves i que estigués per tu. I just ahir van dir-me els del poble que t’havien vist, he esperat que vinguessis a saludar-me, però ja he vist que si jo no vinc, tu no vens… —va dir amb mitja rialla continguda.

—Vaig arribar fa dos dilluns, cap al vespre, i he tingut molta feina, tampoc volia molestar.

Jo avergonyida em pressionava els dits de les mans. No volia que es notés que no havia pensat amb ell en cap moment.

—Tu no ets cap molèstia, ets de la meva família. Tu i jo hauríem de començar a tenir un tracte més proper. No trobes? Ara tu i jo estem sols. Per això he vingut. Podries venir diumenge a dinar?

—És que jo no sé sí, està bé... —vaig dir-li cohibida. Sentia la curiositat de visitar la casa on havia nascut la mare, però tenia la recança de si a la mare li agradaria que ho fes.

Però al final l’oncle em va convèncer.

—A les dotze aniré a missa, vine a la una, t’ensenyaré el jardí, la casa i tastaràs l’arròs de l’Agneta, el fa boníssim.

L’oferiment semblava sincer. I fins i tot quan va marxar, jo mateixa dubtava de com abans, amb la mare, no havíem pogut tenir cap relació amb l’oncle. Què tenia l’oncle? Per què la mare i la padrina l’odiaven tant? La visita em va trasbalsar, no havia pensat amb ell en tots aquests dies. Vaig seguir cosint, amb el cap ocupat intentant recordar coses que em portessin a ell. No en sabia gairebé res.

Tenia feina a cuidar els animals i l’hort, passava moltes hores cosint a màquina i a mà. Sort que la mare m’havia ensenyat a fer de tot, després de tants anys rondinant ara hi veia la gràcia. La mare de la Charito em portava sovint algun cassó de mongetes o llenties cuites amb cansalada perquè per mi sola no cuinava gaire. Era de les coses que hauria d’acostumar-me a fer, cuinar per mi sola. A canvi jo li vaig prometre a la Maria que li arreglaria dues faldilles que s’havia quedat de la mare, els seus malucs eren més amples i les deixaria anar dels costats fins on donés la roba; ho feria el cap de setmana quan ja tingués acabada la primera entrega al senyor Jordi.

Eren tantes les hores de costura i dubtava tant de si estaria bé o no engegar la ràdio, que vaig pensar que cantar o xiuxiuejar m’aniria bé, encara que fos alguna de les cançons en francès que practicàvem amb la mare. Però totes les que em sortien eren tristes, “La mamma” de Charles Aznavour i trista també “Ne me quitte pas” de Jacques Brel. “Sur le pont d’Avinyo l’on i danse”, ja no feia per mi.

Després de tot va arribar dissabte i vaig tornar a Sants, tota sola, per entregar els vestits. El senyor Jordi em va felicitar. Havia fet un bon treball. Van comptar i repassar el que em pertocava. Quan vaig sortir tenia el meu primer sou a la butxaca. El primer sou guanyat per mi, sola. Em sentia orgullosa. De seguida vaig pensar en la mare, ben segur que ella també ho estaria. I li parlava com si la tingués al meu costat: “Has sentit el senyor Jordi? Diu que estan molt bé els atacats; vaig recordar el que m’havies dit una vegada, en els finals de la gira i m’ha sortit molt bé”. Si hagués vingut amb la Charito, podríem berenar per celebrar-ho, però sola no entraré pas enlloc. Millor arribo a casa i començo la feina que vaig prometre a la Maria. Estic contenta del que he cobrat!

El diumenge al matí, em vaig rentar. El lloc més calent de la casa era al costat dels fogons. Aigua bullent de l’olla barrejada amb freda deixava l’aigua tèbia. Primer de genolls, davant el cossi d’aram, el coll, les orelles, les aixelles, els braços, els pits i l’esquena ensabonades i ben esbandides. Després amb aigua restant, els peus dins el cossi, em fregava les cames. Tot quedava una mica emboirat pel vapor. Els vidres regalimaven. Res a veure amb el bany de casa la padrina. Però, acostumada com n’estava, no em feia recança.

Ja amb la roba interior neta, posava el cap sota la pica per rentar-me els cabells, l’última esbaldida la feia sempre amb aigua i un raig de vinagre així els cabells em quedaven més brillants. Si amb la mare havíem pogut recollir aigua de la pluja també ens servia per fer l’última esbaldida. Els cabells quedaven més sedosos. Ara amb el raig de vinagre faria el fet. Després, vaig sortir a l’eixida amb el pentinador a les espatlles. Allà, d’esquena al sol, m’esclaria la llarga cabellera rogenca i arrissada, em desfeia els nusos que se m’havien fet. M’estaria una estona asseguda fins que l’escalfor del sol els assequés. Aprofitava per tallar-me les ungles o repassar-me les celles. Quan era amb la mare, una ho feia a l’altra, això, ara sola, ho enyorava.

A les dotze em vaig començar a arreglar; havia d’anar a casa l’oncle a dinar. Em vaig mudar, vaig posar-me el vestit negre que havia estrenat a Vilafranca. Coll carrat, cinturó i faldilla recta; mitges i sabates de xarol.

Un drap petit vell em serviria per netejar-me les sabates després de saltar les pedres de la riera, un mocador amb unes gotetes de “El embrujo de Sevilla” i la clau, tot dins del portamonedes de tapisseria i amb la nansa de plata.

Jo anava satisfeta per la riera, feia un dia preciós. Vaig veure entremig de les bardisses uns brots tendres d’espàrrecs que començaven a sortir. La primavera arribaria aviat i me n’estava sortint prou bé. Estava contenta.

Vaig arribar a casa de l’oncle una mica abans de l’hora. Vaig passar de llarg. La casa ubicada a la dreta del carrer de les Carreretes, passat el Vaivé, es distingia per l’ornamentació de la façana i la silueta de torre, molt diferent de la resta de cases de pagès de la vora. Pel camí em vaig anar posant nerviosa, caminant sense saber què fer. Capficada amb la feina no hi havia pensat fins aquell matí, que havia quedat per dinar amb l’oncle. Potser a la mare no li agradaria veure’m aquí, pensava i, a la vegada, demanava a la mare que m’ajudés.

En algun moment havia pensat que potser l’oncle podria dir-me qui era el meu pare. Intentava pensar que no estava fent-ho tot malament; la padrina per exemple tampoc m’ha prohibit que veies l’oncle. M’anava convencent, que no feia res mal fet. En arribar a la porta de les monges franceses vaig prendre la determinació ferma, prou de pensar ximpleries i vaig fer mitja volta en direcció a casa de l’oncle.

Era mig quart de dues quan vaig picar el timbre que hi havia al costat del barri de ferro. Les cames em tremolaven. L’oncle va venir a obrir. El vaig veure canviat, duia un vestit més informal, segur que no era el vestit d’anar a missa, uns pantalons marrons i un jersei verd cordat al davant amb cremallera que deixava veure el nus de la corbata negra, l’aspecte era d’un home més jovial. Ell m’esperava.

—Hola, Dolors, benvinguda, passa, passa.

—Hola, oncle. Gràcies. Com està?

—Bé, molt bé, esperant-te. Tenia moltes ganes que arribés aquest moment. Avui fa un dia molt maco. Passegem pel jardí? L’Agneta tirarà ara l’arròs. T’ensenyaré el paó que tinc.

—Ah si, Oh!

Vam anar caminant entre pins, palmeres, tarongers i rosers, fins a la bassa circular, on un sortidor aixecava l’aigua per tornar a caure en forma de pluja. Jo estava embadalida.

—És el mateix que hi ha a la riera, però ben posat. —vaig dir. L’oncle va riure.

Quatre esglaons separaven el jardí de l’edifici de tres pisos. Vam entrar a l’ampli rebedor.

—Aquí a la dreta està la cuina i les habitacions del servei, i a l’esquerra la sala per rebre visites i el meu despatx. Pugem al primer pis que hi tinc coses més interessants.

Una paret lateral del rebedor era coberta per un tapís amb motius guerres. Era tan gran i tan impressionant que jo no sabia on fixar la mirada. Va sortir l’Agneta a recollir-me l’abric. Era una dona gran, baixa i grassoneta, de cabells blancs amb cara de bona persona. Vaig pujar les escales agafant-me al passador de fusta sobre barana de ferro. Vaig aixecar el cap amunt, fins arribar al replà del primer pis, era un distribuïdor d’habitacions més gran que casa meva.

A l’estança on vam entrar, unes vitrines plenes de llibres omplien un pany de paret, al fons una llar de foc, al costat una tauleta suportava un televisor, com els que havia vist a l’aparador de Cal Cuscoll, davant, dues butaques. La finestra que donava al carrer era coberta d’un cortinatge sobri, que esmorteïa la llum.

—T’agrada llegir? Aquí tens molts llibres, pots agafar els que vulguis.

—Ah! Gràcies, és tot molt bonic.

—Però t’agrada llegir? —va insistir l’oncle.

—No he tingut mai massa temps per fer-ho. El diari el comprem. Bé el compro cada diumenge per tenir paper per tota la setmana.

—Doncs ho hauries de fer. Una senyoreta com tu ha de ser instruïda.

Jo estava desbordada, tot el que mirava era luxós. Els espais eren grans, més del que podia haver imaginat mai. No vaig tenir gaire temps per badar, de seguida vam entrar a la sala del costat, el menjador.

Les cortines eren blanques i combinaven amb les cadires entapissades de color verd poma. Els plats blancs amb rivet daurat. Les copes de cristall emetien gúspires multicolors; tot sobre unes estovalles de fil que l’oncle va mostrar-me com producte manufacturat per Filatures Soler.

—Si, Dolors, deu ser que portem el negoci del tèxtil a la sang, continuava parlant.

I jo dins d’un núvol, entre torbada i nerviosa. No sabia molt bé que em deia l’oncle. Intentava somriure i assentir. A l’oncle li va costar mantenir la conversa, jo reconec que responia amb monosíl·labs.

—Aquesta setmana quan va ploure, baixava molta aigua per la riera?

—No, no gaire.—A mi no em venia al cap, cap cosa per explicar. Estava tan encaterinada que en prou feines podia pensar en res.

A dos quarts de quatre havien acabat de dinar. Com la conversa tampoc donava per més, l’oncle va excusar-se, dient que a les quatre havia de ser a Barcelona.

Jo vaig sortir cap a casa meva, amb unes sensacions estranyes. Havien sigut massa coses les que havia vist, massa emocions. Jo esperava veure l’habitació de la mare, amb les nines que jugava, una foto de la mare quan era petita. Però no, no em va ensenyar cap dormitori, tampoc cap fotografia de la mare. Sí que en vaig veure una d’un matrimoni que segurament devia ser dels avis, però com que no els coneixia no ho vaig poder confirmar. També n’hi havia una de l’oncle de jove. Per no hi havia cap senyal de la mare. Era ben cert que l’havien tapiada com deia la padrina.

Vaig anar passejant fins a casa meva, aquella hora hi havia nois i noies que anaven cap al ball de la Unió Coral. En aquesta ocasió no em vaig fixar en els vestits i les sabates que portaven, com fèiem amb la mare, sempre. El pensament el tenia ocupat amb el que hi havia i no havia vist a casa de l’oncle. Quan vaig arribar a la porta de casa, vaig decidir anar a buscar la Charito per anar a fer un altre tomb. Però no hi era. La Charito havia sortit amb les amigues del forn.

Així que vaig entrar a casa, vaig posar-me a escriure a la padrina. Igual que la setmana anterior li havia explicat com havia trobat casa meva d’empolsinada, que ja tenia feina al taller del Jordi, i tot el que havia fet amb les coses de la mare. Ara, havia d’explicar i no li podia amagar, que havia anat a dinar aquell mateix dia a casa de l’oncle. No sabia com s’ho prendria. Qualsevol cosa que parles bé o malament de l’oncle segur que la mal-humorava. Quan la vaig tenir acabada vaig respirar, ja m’ho havia tret de sobre. Potser la padrina estaria neguitosa amb el seu viatge no tindria temps d’enfadar-se amb mi.

Ja tenia l’excusa per sortir al carrer i fer un tom, aniria a correus a tirar la carta. Al tornar ja eren quarts de set; vaig canviar-me la roba, la vaig raspallar i la vaig tornar a penjar a l’armari, fins al diumenge vinent, i em vaig posar a cosir les faldilles de la mare de la Charito.

Feia dues setmanes des de l’última vegada que havia vist l’oncle quan va venir per convidar-me de nou. Em vaig alegrar. Estava cansada d’estar tantes hores a casa cosint i parlant sola amb els animals de l’eixida, sense més al·licient que acabar la feina. Engegava la ràdio a estonetes i fluixeta, per por que algú em sentís i em recriminés que no guardava respecte pel dol, però eren dies molt llargs i durs, de molta soledat.

La segona vegada que vaig entrar a casa de l’oncle va ser més gratificant, fins i tot m’hi vaig sentir bé. L’oncle va elogiar el vestit que portava a pesar que era el mateix de l’últim diumenge que ens havíem vist.

—Vas molt maca!

Jo començava a caminar amb la seguretat dels que estan envoltats per persones que l’estimen. Quan saps que si t’equivoqués o tens dificultats t’ajudaran. Una sensació que havia tingut alguns moments, “no passa res, jo t’ajudaré” de la Charito, però ara es feia implícit en un estat natural i permanent sense ser dit. Una percepció que si no l’has trobat a faltar mai, és perquè sempre has estat estimat, acompanyat. El temps se’m va fer curt. La conversa era animada. Jo parlava del llimoner i del cirerer que ja florien a l’eixida; l’oncle en va explicà que amb els seus amics veurien el partit del Barça Madrid en el seu televisor aquella tarda. I així van arribar les postres, sense ni adonar-nos-en. L’oncle em va donar un llibre perquè llegís a estones, el de “Sisí Emperatriz”. La curiositat de saber què hi deia en vam fer neguitejar fins que vaig arribar a casa i vaig començar a llegir-lo. Aquell dia l’oncle també em va oferir dinar junts, a casa seva, tots els diumenges de l’any.

—T’esperem cada diumenge —va dir-me.

Jo esperava el dia per sortir de casa i anar a dinar a casa de l’oncle. Els llibres que m’enduia em servien per descansar de la costura i imaginar històries noves que em distreien, fins i tot em començaven a agradar. L’oncle em va dir que quan fes sis mesos de la mort de la mare, ja hauria passat el temps prudent perquè jo veiés una estona la televisió, quan anés a casa seva. Jo creia fermament els consells de l’oncle; que es mostrava afectuós i comprensiu.

Un dia mentre dinàvem, l’oncle em va dir:

—Dolors, t’agradaria treballar a les oficines de la fàbrica de metalls?

—Ah... no sé, no hi he pensat mai. Però sí, és clar —vaig quedar-me amb la forquilla a prop de la boca amb l’inesperat oferiment.

—El meu amic Pere Torreglosa —va seguir l’oncle— m’ha fet saber que necessita una secretària, i he pensat en tu. T’agrada llegir i ets responsable. Vols anar a parlar amb ell?

—Jo? Sola? —vaig dir, mentre sentia una escalfor a les galtes.

—I tant, a més ho tens fàcil, hi vas recomanada. —Va fer l’oncle obrint els braços com a mostra del que és evident.

Jo vaig respondre afirmativament, però no gaire convençuda.

—No has de patir per res, el que no se sap, s’aprèn; i les noies amb les qui estaràs t’ajudaran molt. Demà, hi pots anar. A la porteria dius que vens a veure el Pere Torreglosa de part meva. No tindràs cap problema.

Vaig assentir tot fent-li saber a l’oncle que ell tenia raó i jo era massa parada.

—Clar, dona, ja veuràs que tot t’anirà bé.

Les converses amb l’oncle eren cada vegada més disteses i de més confiança. Em sentia segura dins de la casa. Un dia a una, un dia a un altre, anava entrant a les diferents estances, buscant alguna cosa que em portés a la mare, però no vaig trobar absolutament res que hi fes referència. Vaig anar assumint que el que havia passat, en el passat era això, passat. I ara tot era diferent. La mort de la mare m’havia entristit molt, però també m’havia portat la possibilitat de conèixer un home bo com l’oncle.

***

10 Enfilar l’agulla

Vaig guardar l’abric i els tremolors: havia arribat la primavera. Ja tenia la ràdio engegada sense recança; li vaig demanar permís a l’oncle.

La padrina havia tornat del viatge i havia vingut a casa a veure’m. Jo feia dies que no l’escrivia, em feia mandra, amb el pensament que com era fora no les reveria, em justificava. D’ella havia rebut una postal preciosa. Vam estar tota la tarda xerrant, ella estava radiant, li havia anat bé el viatge. No li va semblà malament que veies a l’oncle. Això em va tranquil·litzar. Entenia que tenir un familiar a prop, la assossegava també a ella. Vaig sospitar que les paraules que em deia era més fruit del que pensava el seu home que no pas ella. Però vam estar molt bé xerrant i posant-nos al dia de tot el que havíem fet. Ens vam prometre que cada setmana ens escriuríem. Va portar-me de regal una caixa de tres pantis, es duien sense lligacames.

El dimarts a les dotze vaig decidir que aniria a la fàbrica de metalls, a la carretera general de Sant Feliu. Fabricaven olles i tot d’estris de cuina. L’alta i baixa de contractes de noies era habitual. En acabar el col·legi entraven a treballar a la fàbrica o al despatx, i el dia abans de casar-se plegaven per dedicar-se a cuidar el marit, la llar i esperar quedar embarassades per tenir cura també dels fills; formar una família. Per aquest motiu les noies del despatx eren sempre joves. Eren les dones més grans i humils les que continuaven treballant als tallers per aportar diners a la família.

Jo no estava gaire convençuda del que anava a fer. Tenir una feina fora de casa m’il·lusionava, sempre havia vist amb bons ulls les colles de nois i noies sortint de les fàbriques, arreglades i amb les mans fines. Ara se’m donava la possibilitat de ser una d’elles. No podia dir que era ximple, algunes de les noies que a col·legi eren més ruques que jo, bé que hi treballaven. Aprendria coses noves, m’assegurà l’oncle, i el dia se’m faria més curt. Tanta solitud, tantes hores tancada, em feien desesperar, quan eren les set de la tarda m’adonava que no havia parlat amb ningú en tot el dia… Aleshores parlava amb els gats que voltaven per l’eixida o bé anava a comprar per sortir i caminar; el passeig me’l tenia restringit pels dissabtes o diumenges a la tarda.

M’havia decidit a provar-ho, aniria a parlar amb el senyor Torreglosa.

Re-planxaria la faldilla i em deixaria anar els cabells, així la cara se’m veuria més rodona i dissimularia l’ensopiment de la roba negra.

Si finalment m’agafaven, hauria d’anar a parlar amb el senyor Jordi, per afluixar la càrrega de treball. No volia deixar del tot la costura, pensava que podria cosir a la nit quan tornés del despatx. Dos sous ben administrats donarien per arraconar unes pessetes cada mes.

Quan vaig ser davant de la porta de la fàbrica, tal com em va dir l’oncle, el porter em va aturar per preguntar-me què volia. Seguidament em va assenyalar la recepció. Un taulell em separava d’un parell de treballadors, vestits amb bata blava; un feia anar amb traça l’obre-cartes, l’altre extreia de dins del sobre la carta, la desplegava i li cosia el sobre darrera amb una grapa. Sense aixecar el cap em van preguntar:

—Digui, que vol?

—El senyor Torreglosa si us plau.

—De part de qui?

— De la neboda del senyor Josep Mateu—vaig dir amb veu alta i clara.

Quan vaig pronunciar la paraula neboda em va semblar estrany, mai l’havia pronunciat. Em va sortir de la boca, sense haver-la filtrat pel cervell. Neboda. Fins aquell moment no me n’havia adonat. Neboda. Havia sigut filla de la mare, fiola de la padrina, amiga de la Charito, veïna de la riera. Per desgràcia meva, ja ningú m’anomenava filla, poques vegades fiola, rara vegada veia la Charito, i res em feia aturar per parlar amb les veïnes. Neboda.

Però encara era filla d’un pare que no coneixia. Això em va fer pensar de nou si seria capaç de preguntar-li a l’oncle pel meu pare.

Esperava dreta a un costat, mentre seguia amb les meves cabòries. Potser l’oncle el coneixia? Si era així, li hauria dit que la mare era morta? No hi havia pensat abans. No, segur que no. Des que la mare era morta la falta de companyia, les llargues hores de solitud i de silenci m’abocaven a pensar amb el pare. Quina incongruència; trobava a faltar el que sempre havia tingut, la mare, i també el que no havia tingut mai, el pare.

El senyor Torreglosa no va poder atendre’m, però sí un jove molt amable, que el va disculpar. Tenia uns anys més que jo i uns ulls verds maquíssims.

Va preguntar-me si sabia taquigrafia i mecanografia, jo em vaig posar tan nerviosa, que en aquell moment no vaig saber què volien dir aquelles paraules, sonaven tan iguals, després d’uns segons vaig dir que no.

—Bé— va respondre el noi. — De tota manera com que vens de part del senyor Mateu, el senyor Torreglosa m’ha demanat que t’ofereixi la feina. Estaràs al departament de compres, al meu costat. M’ajudaràs a revisar les factures, arxivar i moltes coses més. L’horari és de vuit a dos quarts d’una i de dues a dos quarts de set, el dissabte pleguem a la una. El senyor Torreglosa té el costum de saludar-nos cada dissabte a la sortida i entregar-nos la setmanada personalment —va dir-me. — Crec que et pagaran... Cinc-centes pessetes. — un cop dit això va moure el cap amb una mica de recança i va quedar tallat. Jo suposo que va pensar que no m’havia d’haver dit el que cobraria. Però a mi em va fer contenta. Li vaig somriure, estava molt bé el sou. Aleshores, es va relaxar i em va dir que començaria dilluns.

—El que m’estàs dient és que ja puc venir a treballar, doncs?

—Sí, dilluns que ve, si vols...

—Sí, és clar, fins dilluns i gràcies.

Vaig fer mitja volta i vaig sortir per la porta somrient.

Era al carrer amb sensació de victòria. No era tan difícil, tot havia anat molt bé. Cinc-centes pessetes. Jo havia de cosir molt per fer-les. Estava contenta. Vaig pujar lleugera turó amunt, abans d’entrar a casa, vaig passar per ca la Charito, era mig dia i ja hauria plegat del forn, feia dies que no la veia i tenia ganes de donar-li la bona notícia.

Però a la Charito no li va caure en gràcia que jo anés a treballar al despatx de la fàbrica de metalls, no li semblava just. Jo havia menyspreat el seu oferiment, de despatxar pa amb ella, argumentant el desig de la mare que no treballés en una fàbrica o una botiga, i ara...

—Tu què saps d’aquesta feina? Ja t’hi ha col·locat el tiet, oi? — em va dir.

Ella i les seves amigues del forn trobaven estirades les noies que treballaven a les oficines.

—Ara, tu, Dolors, seràs una d’elles. Aviat no voldràs viure aquí, ni ser la meva amiga.

Jo no vaig saber què dir, realment si no hagués estat per l’oncle, possiblement jo no hauria estat contractada. Em va saber greu. La Charito era més hàbil que jo. No sabia ni mecanografia ni taquigrafia. Vaig sortir del pas responent:

—No, Charito no, tu i jo sempre serem amigues.

Sentia amb recança que alguna cosa ens estava distanciant; i aquella sensació se’m feia molt dolorosa, no tenia tanta gent al meu entorn com per perdre una amiga. Faria el que fos perquè la Charito estigués feliç i li demostraria que les noies que treballaven als despatxos no eren tan tibades com ella pensava.

—Vols venir amb mi a Sants el dissabte?, hauré de portar la roba i parlar amb el senyor Jordi i després podem anar a prendre una Pepsi-cola —li vaig proposar.

—No, la mare no em deixarà i m’estimo més barallar-me amb ella per anar al ball el diumenge que per anar a Sants el dissabte.

—Ah, bé… —vaig respondre una mica tocada; notava el menyspreu de la meva amiga, i per suavitzar-ho li vaig preguntar: —I amb qui ballaràs?

—Amb un noi molt guapo, es diu Paco i juga a futbol amb el Sant Feliu. Si puc escapar-me el diumenge al matí de rentar llençols, l’aniré a veure, voldràs acompanyar-me?

—No podré, el diumenge vaig a dinar a casa de l’oncle i abans he de fer moltes coses.

—Clar, sí, el teu tiet… —va dir-me mofant-se.

Vaig entrar ensopida a casa, amb la il·lusió que havia sentit al sortir de la fàbrica de metalls, i tot s’havia estroncat després de la conversa amb la Charito. Em va durar poc l’alegria.

Jo no parava de pensar, la Charito s’ha adonat que la contractació ha estat un compliment de l’oncle i el seu amic el senyor Torreglosa. Jo no m’ho he guanyat. La meva vida s’acosta a la de l’oncle, i de mica en mica viuré una mica més còmoda. Quin mal hi ha? La mare se n’alegraria. Però, sempre em quedava la pena de la traïció. Sempre havia sentit la mare i la padrina parlar amb menyspreu de l’oncle; i ara jo m’aprofito d’una feina, dino amb ell els diumenges, aviat veuré amb ell també la televisió... Si tingués un pare amb mi que em donés suport, no necessitaria tenir un oncle. Quan penso que vaig deixar que enterressin la mare al panteó de la família quan ella en vida no volia ni anomenar-los… Em sentia malament. I ara la Charito, amb qui més confio, sembla que no m’entengui quan li dic que estic trista per la mort de la mare, s’enfada. I ara que estic contenta amb la feina al despatx, s’enfada també. És possible que tingui una mica d’enveja. Jo treballaré en un despatx i ella despatxant pa. És cert que com més vaig a casa de l’oncle més m’agrada i més bé m’hi estic, però sempre seré de la riera. Cuidaré la Charito i la consentiré; no vull perdre la meva amiga. Que una cosa no teu l’altra.

Va arribar el dissabte i vaig anar a veure el senyor Jordi al taller, li vaig explicar que no podria cosir tant perquè havia trobat una feina en un despatx a Sant Feliu. Ell em va animar.

—Estic content que les coses et vagin bé, filla. Tenir una feina fixa sempre és important.

Al sortir vaig entrar al magatzem de retalls El piso i em vaig comprar un tros de roba negra per fer-me una brusa de màniga curta. Després de triar entre els patrons que guardava a casa, vaig atrevir-me a tallar-la, vaig posar agulles, vaig passar senyals, després d’embastar, me la vaig provar. M’anava perfecte i la vaig cosir a màquina. Al matí mentre se m’eixugaven els cabells a l’eixida seguia cosint, vaig afegir un rivet blanc al voltant del coll i les mànigues. Els botons de nacre. Les costures no estaven sobrefilades, però igualment l’estrenaria per anar a dinar a casa de l’oncle. Me l’havia fet sobre tot perquè em feia il·lusió anar arreglada a la feina. Acabaria els polits que em quedaven a la nit. Ja preveia que no dormiria, estava molt nerviosa. Així ho vaig fer saber a l’oncle.

Ben d’hora em vaig llevar, havia arribat el dilluns i començava a treballar fora de casa. Vaig posar aigua i menjar a les bèsties, com cada dia, i després d’esmorzar, vaig pentinar-me els cabells rogencs moltes vegades. Guardava la pinta clavada en un manyoc de fils cardats que em portava la Charito de la fàbrica tèxtil de l’oncle. Els penjava d’un clau amb el mirallet petit on em veia solament la cara. No volia veure’m de negre, amb el viu blanc de la brusa en tenia prou per sentir-me millor. El pensament anava cap a la mare. Vaig bé? Li preguntava jo mentalment.

Quan vaig arribar a la fàbrica, vaig tenir sort. Vaig trobar-me de cara amb el noi amb qui havia tingut l’entrevista. Vam entrar junts. Els dos vam recordar que no ens havíem dit els noms.

—Jo soc el Quimet.

I li vaig respondre somrient:

—I jo la Dolors.

Vam pujar unes escales i van passar per un passadís amb moltes portes. El Quimet m’anava explicant sense aturar-se els diferents departaments. Finalment, vam arribar a una habitació quadrada; era el departament de compres. Uns armaris baixos arrambats a les parets suportaven moltes piles de paper. No m’ho havia imaginat mai així. Les finestres eren grans i dividides en petits rectangles de ciment que aguantaven els vidres, alguns dels quals eren batents. Dues taules de ferro verd deixaven veure de sota el vidre transparent, un mapa d’Espanya dibuixat amb les províncies pintades a llapis de diferents colors; cada província d’un de diferent, també s’hi veia una llista de telèfons manuscrita.

—Avui, Dolors, no tindràs taula, els de manteniment encara no l’han portada. Potser demà. És així aquí, noia, ja ho aniràs aprenent. Seu al meu costat i t’aniré ensenyant. Després, a l’hora d’esmorzar, ja farem un volt i et presentaré a tothom. Aquí davant, seu el senyor Isidre, és el que et manarà les coses. Tu i jo hem de fer el que ell ens digui; normalment arriba a les nou.

Jo vaig agafar la cadira que era davant de la taula del senyor Isidre i la vaig posar al costat del Quimet. Vaig atendre tot el que em deia. Al cap d’uns minuts ja estava posant uns papers per ordre alfabètic. Feia temps que no l’havia repassat l’abecedari, ara començava a recordar-lo a.b,c,d,e...Repassava i repassava per no fer-ho malament. A les deu quan anàvem a sortir al carrer uns minuts per esmorzar i estirar les cames, va arribar el senyor Isidre i no vam poder sortir. El matí se’m va fer curt.

A dos quarts d’una, la sirena de la fàbrica marcava la fi del matí. Recordo que vaig quedar parada de veure tanta gent empentant-se i cridant per ser els primers a sortir. Jo també tenia pressa, havia de fer el camí fins a casa, dinar i de nou tornar, però no calia empènyer.

Va ser a la sortida de la tarda en tornar a casa quan vaig notar el cansament. El dia havia estat molt intens, atenta per entendre i fer el que em demanaven, hi havia posat tots els sentits i ho havia fet bé. Portava un nus a l’estómac. Quan vaig arribar a casa vaig canviar-me la roba. Volia posar-me a cosir, però no podia; estava massa cansada. El caldo em va vessar i es va apagar el fogonet de gas, els granets de pasta petita van quedar enganxat sobre els fogons. Amb la mica que va quedar al pot i una ala de pollastre vaig acabar el sopar. Immediatament després vaig estirar-me al llit i vaig començar a donar-li voltes. Segur que un dia com aquell, el primer dia de feina fora de casa, la mare m’esperaria a la porta, em feria preguntes de tot i tothom. Jo riuria, ballaria, l’abraçaria i l’ompliria de petons, però ella no hi era i jo la trobava molt a faltar. M’hauria agradat tenir algú per explicar-ho. La padrina era a Vilafranca massa lluny. I l’única persona que em podria escoltar era la Charito, i vaig preferir no dir-li res, la darrera conversa m’havia deixat clar que no m’escoltaria amb gaire interès.

***

11 Passar senyals

La fàbrica ja anava plena de comentaris sobre “la neboda del senyor Mateu”, quan el Quimet em va presentar als companys tots em somreien i eren amables amb mi.

Jo vaig agafar-me la feina amb molta afició i el senyor Climent crec que estava content amb mi. Feia perquè sabés que jo era una persona responsable. Les dues últimes hores del dissabte es feia neteja. Als tallers, els obrers desmuntaven part de les peces de les màquines i escuraven el borró amb oli, els aprenents escombraven i netejaven els lavabos, i a les oficines les noies també escombràvem, trèiem la pols i fregàvem. Si al departament hi havia algun noi, com era el cas d’en Quimet ordenava els papers de les taules i els armaris; es deixava tot a punt per començar amb efectivitat el dilluns al matí. Els caps dels departaments arribaven tard i feien reunions.

I vaig conèixer el senyor Torreglosa. A l’una, tots entràvem en una nau de la fàbrica on, drets, voltàvem la taula on hi havia el gerent i el comptable: ens cridava pel nom que havien escrit a l’exterior del sobre marró on hi havia la setmanada. El senyor Torreglosa l’entregava i donava la mà. Jo estava nerviosa, esperava el meu torn. Quan va arribar vaig tenir vergonya, tanta gent mirant-me... Era la nova. La pèl-roja, neboda de Josep Mateu. Em vaig sentir les galtes vermelles. El senyor Torreglosa em va saludar:

—Què tal?, com ha anat la primera setmana? Tenia ganes de conèixer-te —va dir-me, mentre em repassava de dalt a baix.

—Bé, molt bé —vaig tartamudejar—. M’agrada molt la feina, espero no decebre,

—aquesta última frase l’havia assajat mentre esperava.

—N’estic segur que ho faràs bé —va dir-me, tot fent el gest d’entregar-me el sobre sense deixar-lo anar, el va retenir uns segons.

Per què no podia emportar-me’l? Vaig abaixar la vista fins a veure-li les mans, i en comprovar que no el deixava anar, vaig aixecar el cap i el vaig mirar a la cara; era molt a prop, va ser llavors quan vaig fixar-me en aquella cara grossa, somrient, de faccions marcades, ulls vidriosos, llavis gruixuts, boca entre-oberta que mostrava una llengua carnosa. Després d’una rialla del comptable i la resta de companys, va deixar anar el sobre i jo, tot agafant-lo, vaig marxar escorreguda. Tot havia estat ràpid, però vaig tenir una sensació de repugnància des de llavors envers d’aquell home.

Vaig arribar a casa i la primera cosa que vaig fer va ser anar-me a rentar les mans i mirar-me al mirallet. Tenia por que a la cara em quedés un senyal del que havia passat. Després, vaig seure i vaig obrir el sobre per comptar els diners que m’havien pagat. Un bitllet de cinc-cents, un bitllet de cent i una moneda de cinquanta, més del que m’havia dit el Quimet.

Jo volia estar contenta, no volia fer cas de la mala estona que havia passat. Quina broma més desagradable. Volia oblidar-ho. Vaig posar els diners a la capseta de ferro i vaig escalfar-me el dinar; a la tarda tornaria a Sants per entregar la poca roba que havia cosit, em compraria un altre retall i em faria una altra brusa, així tindria el quita y pon de la setmana.

Es pot dir que en dos mesos em vaig adaptar a la nova rutina, la feina al despatx, la costura als vespres i l’àpat amb l’oncle els diumenges. Els dies eren més llargs i m’agradava caminar fins a casa quan ja no tenia tanta pressa a la tarda. Totes les noies sortien en grupets, però jo encara no havia fet amigues. Així i tot, eren amables en mi. Tan sols un dia recordo que em van fer passar una mala estona.

La Filo, una de les tres secretàries del senyor Torreglosa, que feia com de capitana, era la noia que duia les faldilles més estretes, l’escot més gran i sovint coquetejava amb els nois i se’l hi asseia a la falda, va dir davant de tot el grup de nois i noies a la sortida:

—A la Dolors Mateu no cal que li feu la pilota i li dieu que si vol venir al ball, no hi pot anar, no veieu que porta dol?—i quan va veure que jo era entre ells, va afegir—Eh, maca! Quan puguis, ja vindràs.

La resta de companys van fer com que no aprovaven el seu comentari, aleshores ella ho va rematar:

—Jo no tinc pèls a la llengua: les coses clares!

Vaig contestar amb un: sí —, tímid i vaig desaparèixer.

***

Aquell dissabte la Charito, va entrar a casa poc abans de dinar.

—Dolors, fa dies que no ens veiem, com va la feina?

—Bé, molt bé, és divertit el que em fan fer.

—Ah sí, i què fas?

—Guardo papers, uns per dates, uns altres per nom, uns altres per números i els deixo ben posats. És interessant.

—Quin rotllo. I demà aniràs a dinar amb l’oncle?

—Sí, com sempre. Per què?

—No sé si t’ho haig de dir, però, el pare no ha cobrat. Bé, avui per fi sí, que ha cobrat, però feia tres setmanes que no. I diu que ha anat d’un pèl que no esbronquessin al teu oncle a l’hora de lliurar les setmanades. El pare diu que això acabarà malament.

—No sé res —vaig dir jo— de fet, l’oncle no em parla mai de la feina de la fàbrica. És molt estrany, no m’ho ha dit que tingui problemes. Crec que deu ser més un malentès entre treballadors que no pas un problema real. No creus?

—Déu t’escolti, si el pare i el meu germà Joan es queden sense feina, no sé com ens ho farem. El Miquel aviat marxarà a la mili, amb el que guanyem la resta de germans no podrem mantenir la família.

—No t’amoïnis, Charito, segur que tot anirà bé. Ja li preguntaré a l’oncle què passa.

—T’ho agrairé, la mare està molt neguitosa.

Quan va marxar la Charito, jo vaig sospitar de les paraules de la meva amiga. Era veritat? Si no cobraven, però avui havien cobrat... Potser no era tan greu el que m’explicava, doncs?

Tot d’una vaig recordar un comentari que a l’hora d’esmorzar havia sentit de la Filo; “Aquesta està aquí perquè quan el seu oncle es quedi sense res, algú l’haurà de mantenir”, i van riure tots. Vaig quedar corpresa, no esperava aquell comentari; en Quim li va treure importància, tothom sabia que la Filo tenia la boca fluixa i no l’hi havia de tenir en compte.

El cas és, que jo no m’havia atrevit a preguntar res al meu oncle sobre els possibles problemes de la fàbrica. L’observava i no hi veia res que no fos normal, ni quan parlàvem a l’hora de dinar, ni quan veiem la televisió, ni el tracte amb l’Agneta, la minyona. Era cordial com sempre.

Va ser un diumenge del mes de juny quan, als volts del migdia, jo anava a casa de l’oncle i em vaig trobar cridant una trentena d’homes amb roba de treball a la porta de casa seva. No sabia què fer, em vaig aturar. Després de contemplar el que passava vaig fer mitja volta i vaig tornar cap al Vaivé, des d’allà mirava i escoltava les dones i homes que comentaven la situació de la fàbrica:

“Una altra setmana igual, tornem ha estar sense ni cinc. I no pot ser. Això s’ha d’acabar!”

Jo ja no necessitava més, m’ho van deixar clar. La gent del carrer em van reconèixer i passant pel meu costat cridaven més fort. El poble estava revolucionat. Vaig caminar cap a la riera i vaig trobar-me de cara el pare i el germà gran de la Charito, en Joan. Anaven a trobar l’oncle:

—Dolors. No te asustes, no queremos hacer daño a nadie, pero no puede ser que tu tío no nos pague. Preferimos que sea claro. No podemos vivir en esta situación.

Jo entenia que estiguessin neguitosos, però no sabia què podia fer.

Recordo que vaig entrar a casa i per una vegada després del cop de porta, vaig gaudir del silenci i em vaig sentir guarida.

Dilluns, vaig haver d’enfrontar-me a les cares insolents i vanitoses dels companys de feina que parlaven a la meva esquena. Com sempre, l’únic que em feia sentir bé era el meu company, en Quimet. No vaig sortir a esmorzar i a la tarda em vaig entretenir a recollir la taula tranquil·lament, per no trobar-me’ls a la sortida. Quan tots havien marxat, vaig enfilar camí cap a casa de l’oncle; volia saber què havia passat i fer-li costat.

—Dolors, el teu oncle m’ha deixat un encàrrec per tu, vol que sàpigues que serà fora dues setmanes, ha anat de viatge— va dir-me l’Agneta.

Vaig fer mitja volta i vaig tornar a casa animada; després del dia que havia passat angoixada per saber com estaria l’oncle, la conversa amb l’Agneta em tranquil·litzava. L’oncle havia anat a cercar la solució. On era? Això no era important.

***

12 Embastar

Anava cap a la feina cada dia per la mateixa carretera general i em vaig fixar en una casa. Era antiga amb una porta de fusta vigilada per dues grans pedres que feien de topall pel carro. A banda i banda de la porta, tenia dues grans finestres protegides per una forja caragolada que, de tant en tant, simulava una flor; però els porticons, els vidres i les cortines de mussolina eren obertes i mostraven les estances sense cap recança, i això em va fascinar.

Eren tres quarts de vuit del matí, la finestra oberta mostrava, mentre ventilava, els llençols de gira brodada rebregats, les mitges sobre la cadira i l’armari mig obert. El sol que hi entrava donava llum a les parets decorades amb paper de ratlles verticals, roses, verdes i daurades; els meus colors preferits. Em vaig imaginar dins de la casa, sent jo la que dormia en aquells llençols i em pentinava davant del tocador.

Aviat vaig treure’m la casa del cap, vaig entrar al despatx i vaig posar-me a fer feina. Aquell mateix dia em van donar la notícia; em traslladaven de despatx.

El senyor Climent en va explicar que el senyor Torreglosa li havia demanat referències meves, que una de les noies s’havia trencat una cama i necessitava algú per les sis setmanes que estaria de baixa. Jo vaig preguntar quin tipus de feina hauria de fer en el lloc nou i el senyor Climent en va dir que formaria part del grup de noies que atenien personalment al senyor Torreglosa, que li obrien el correu, li passaven trucades, escrivien a màquina, etc.

Vaig passar la nit desvetllada. No m’agradava el senyor Torreglosa, no m’agradava la Filo, ara la tindria de companya. No m’agradava res, ara que començava a poder fer coses sola sense haver de preguntar tota l’estona. Em deixarien en ridícul i m’humiliarien, pensava. Em ferien escriure a màquina i no ho havia fet mai.

Em vaig adormir. Just havia agafat el son quan m’havia de llevar, no vaig sentir el despertador. Vaig vestir-me a correcuita, em vaig donar un cop de pinta i sense esmorzar ni arreglar els animals, vaig surti de casa. Saltant les pedres de la riera em vaig esquitxar les sabates i les mitges de fang, sense aturar-me vaig fer via a la feina i vaig poder fitxar a l’hora.

El nou despatx era més bonic, les taules eren de fusta de caoba, cobertes pel vidre protector, cada noia tenia una màquina d’escriure sobre un carro amb potes i rodetes de ferro. Els florescents feien més llum. Les parets eren de color groc suau i tenien penjats quadres amb fotografies de la fàbrica. Al fons, una porta imponent de fusta treballada donava pas al despatx del director, el senyor Torreglosa.

Em van fer seure a la taula de la companya absent; les primeres hores van ser millor del que jo esperava. Les noies em van rebre bé, em van fer moltes preguntes sobre el que feia al departament de compres, també van fer gresca sobre si m’agradava el Quimet. Els vaig dir que no, que tenia novia. Després, van explicar-me les feines que hauria de fer. No m’havia de preocupar, tot seria qüestió de pràctica. La Filo em va semblar menys estirada del que pensava, encara que la seva veu i els seus gestos no eren de l’estil que m’havia ensenyat la mare.

Van començar per a donar-me documents per arxivar. A les onze del matí va arribar el senyor Torreglosa, amb vestit gris marengo, camisa blanca i corbata blau marí amb petits punts blancs; no era massa alt i el seu cost rodanxó duia enganxats dos braços curts, mans amples i dits petits com botifarrons peluts. Va dir un “bon dia!” fort i contundent. En veure’m, va repetir “Bon dia, Dolors”. Les noies es van aixecar i van contestar a cor “Bon dia”, em va venir al cap el record de l’escola quan entrava la mestra.

El senyor Torreglosa va passar al seu despatx i les noies van tornar a seure; la Filo va fer una ganyota amb la boca per mofar-se d’ell. La Mercè, l’altra companya, va mirar-me i va somriure; jo no em vaig atrevir.

Poca estona després, l’amo va obrir la porta i va cridar la Mercè. Era la més gran, soltera i la que coneixia més bé la feina i les manies del senyor Torreglosa. Va entrar al despatx amb una llibreta a les mans i un bolígraf. No va trigar gaire a sortir, havia d’escriure una nota pel departament de vendes.

—La vols fer tu, Dolors?, així provaràs.

—No, no ho sabré fer, millor miro com ho fas.

La Mercè va agafar dos fulls de paper blanc i entre els dos va posar el paper-carbó; en aquest cas, la còpia sortiria amb les lletres de color blau. Després d’alinear bé els tres fulls, els va introduir a la màquina; amb la mà dreta va fer córrer el rodet, deixava el full blanc davant del semicercle de barnilles. Respectant el marge prudent va marcar el tabulador i va escriure amb efectivitat la frase que sempre usaven per transcriure les ordres. Les tecles impulsades pels dits amb gest ràpid i sonor esquitxaven les lletres sobre el paper blanc. “ Sirva el presente escrito para solicitar:

Las previsiones de ventas, de los próximos 3 meses.

Deberá ser presentada al señor Torreglosa antes del sabado 21 de Junio”

Tancava amb la data al peu del document i el segell de “Dirección general”.

A final de la setmana començava a conèixer una mica les companyes. Les dues noies que depenien directament del director tenien sobre les altres joves l’autoritat que dona ser a prop del poder. Si bé jo no l’exercia, notava l’actitud diferent dels altres cap a mi.

Jo m’anava relaxant. Ja escrivia a màquina i cada dia m’agradava més. Feia anar tres dits de cada mà i el soroll de les tecles m’animava. Fins i tot tenia forces per cosir quan arribava a casa. Les murmuracions de la fàbrica de l’oncle havien minvat des que tothom sabia que l’oncle havia anat de viatge.

Va ser a la tercera setmana que l’oncle havia marxat que vaig decidir anar-lo a veure. Però l’oncle seguia fora.

—Agneta, de veritat que l’oncle no l’ha trucat, ni ha dit res?

—Noieta, bé prou que m’agradaria a mi, cada dia faig dinar per si ve i res.

Em vaig preocupar. No feia gaire que coneixia l’oncle, però no em semblava correcte que fos fora tant de temps i que ningú sabés on era. Què deu fer, tants dies fora?, em preguntava sovint.

Un dissabte a les onze, més tard que de costum, el senyor Torreglosa va entrar amb el puro a la boca tot content. I vaig adonar-me que a la cara vermellosa hi duia uns ulls petits i envidriats.

—Bon dia, noies, avui fa un matí de primavera esplèndid—va dir en veu alta—.Dolors, on és el teu oncle?, fa dies que no el veig.

—No... no ho sé—vaig tartamudejar.

El senyor Torreglosa va riure i va aprofitar per demanar-me que passés al despatx per escriure una carta. De fet, era la primera vegada que m’ho demanava. A mi em va agafar en fred, i per ser inesperat, no em va incomodar. Vaig entrar segura al despatx. Vaig seure a la cadira situada a un costat de la sala enfront de la màquina d’escriure i ell va tancar la porta. El soroll del cop de porta va fer que sentís un calfred. Les parets eren de color verd, la llibreria i la taula eren de caoba, la cadira d’ell, un tron. Dos grans marcs mostraven: l’un, un premi que l’empresa havia rebut, i l’altre, una fotografia del Senyor Torreglosa acompanyat d’algun personatge, possiblement important, que jo no coneixia.

Va ser llavors quan em van venir totes les pors. Ho faré bé? Faré faltes d’ortografia? Sabré escriure tal com ell dicti?

El senyor Torreglosa seguia amb el puro a la boca i només se’l treia per parlar mentre caminava. Va obrir un calaix de la taula i va treure una quartilla que em va apropar.

—Escriurem a la Compañia Española del Aluminio, fora les noies ja li donaran l’adreça, posi el de sempre San Feliu, la data, etc...

Muy Señor mio:

Acusamos recibo de su escrito y les agradecemos muy sinceramente la oportunidad de negocio que beneficia a ambas partes. El próximo dia...si bien.....en el lugar.

Jo anava fent, fixant-me en les tecles i sense atrevir-me a aixecar el cap per veure els errors que creixien en el full blanc. El senyor va adonar-se dels meus nervis i em va voler tranquil·litzar.

—Dolors, no es posi nerviosa, jo soc un amo comprensiu. Li he demanat que entri perquè vull que s’acostumi a la feina. Ara repassarem les faltes i ja les corregirà fora.

—Gràcies, senyor Torreglosa, és molt amable. Vull aprendre i fer-ho bé.

—A veure com ha sortit, tot això...?—L’amo es posà darrere i recolzà les seves mans sobre les meves espatlles, acostà el cap a la meva cara, fixant la vista sobre el paper. Jo respirava l’alè que sortia de la boca del senyor Torreglosa, feia pudor de puro i conyac.

Vaig reaccionar instintivament posant l’esquena enrere, rígida i aguantant la respiració.

—Tranquil·la, noia, tan sols vull ajudar.— El senyor Torreglosa s’acosta a la seva taula per agafar un llapis blau i vermell. Tornà a abocar-se sobre mi. Jo vaig fer força contra el travesser de ferro de la tauleta de la màquina d’escriure per dissimular el tremolor de les cames.

L’amo, amb la part del llapis vermell, marcava sobre el paper on faltava una lletra, una coma o un punt.

—Senyoreta Mateu, haurà de millorar molt si vol seguir en aquest despatx. Sap que aquí estarà ben cuidada, però necessito gent que, a més de fer bé la feina, perquè jo li pago cada setmana, mantingui amb mi una relació de confiança.

Llavors va agafar-me els cabells rogencs que se m’havien desprès de la cua i me’ls va pentinar posant-los per darrere de l’orella, acariciant-me l’arracada negra i el lòbul de l’orella. Jo estava gelada, petrificada. Els meus ulls no deixaven de mirar les lletres marcades sobre el paper blanc. No sentia res del que em deia l’amo. Tan sols notava aquella pressió, sobre mi. Quin fàstic.

Vaig sortir del despatx i ni recordo com. Vaig deixar el full sobre la taula i vaig seure, sense poder mirar les noies. Volia fer veure que res havia passat i vaig haver de fer un esforç per controlar la respiració accelerada. Amb una rialla falsa vaig dir:

—Noies, m’heu d’ajudar a corregir tot això. Crec que és millor començar un full nou, quin desastre.

—No t’hi amoïnis, això ens ha passat a totes—va dir la Mercè. La Filo va riure.

Amb un imprès amb la capçalera de la companyia vaig escriure de nou tota la carta. Quan vaig acabar de copiar-la, a poc a poc per no fer cap error, vaig haver d’entrar de nou al despatx de l’amo perquè la firmés.

El senyor Torreglosa tenia l’expressió d’emprenyat. Com si alguna cosa no anés bé.

—Passi. Ha trigat molt a venir amb això corregit, deixi-la aquí, la vull repassar bé. És molt important. No podem enviar un escrit amb errors que malmetin la imatge de l’empresa. Li donaré una altra oportunitat per ser qui és. Miri de millorar, però. Ara la repassaré... Ja la tornaré a cridar.

Jo, que no havia obert boca, estava atemorida. Si no ho feia bé, em podia fer fora de la feina, i quina vergonya seria per l’oncle.

Un moment abans de plegar, el senyor Torreglosa va treure el cap i va demanar a la Mercè que entrés. Quan la noia va sortir, va fer un comentari que jo sentia sovint. “Ja se li ha torçat el dia” i la Filo va contestar:

“Doncs que s’hi posi fulles” i va riure fort. Jo volia mantenir l’aparença de normalitat, però mantenia el cap baix, tenia por que el meu rostre portés el senyal dels llavis d’aquell home repugnant.

L’última vegada que vaig veure el senyor Torreglosa, aquell matí, va ser a l’entrega de la setmanada, el tracte que va tenir amb mi va ser com el de les altres noies. La vergonya del primer dia mentre m’esperava que diguessin el meu nom, seguia més forta després del mal tràngol de minuts abans. Vaig sortir de la fàbrica i vaig córrer cap a casa meva. El rebedor era fosc i amb el contrast del sol que feia al carrer semblava que entrava en una cova; vaig deixar la bossa sobre la cadira i vaig anar directa al lavabo a fer un riu; la mare deia que després d’un ensurt és el que s’havia de fer. Després de rentar-me les mans i la cara, vaig mirar-me al mirallet. No vaig veure’m senyals a la cara. La por i la vergonya s’havien amagat a dins.

Havia d’haver anat a comprar, però se m’havia oblidat. Vaig menjar-me unes nespres que vaig collir de l’arbre que tenia a l’eixida. I vaig seure a la cadira baixa de boga a plorar. Es van fer quarts de quatre i havia de dur la feina a Sants. No tenia esma, però m’havia de sobreposar. Amb els ulls inflats i la cara amb taques vermelles de singlotar no podia sortir de casa. Vaig agafar l’aigua del Carme que tenia la mare guardada en una capsa de sabates a l’armari i vaig fer un glop directament de l’ampolla, quan els quaranta-cinc graus d’alcohol em van pujar pel nas i el cervell i em va cremar el coll, em vaig sentir més viva, per uns instants aquesta sensació havia superat l’angoixa que sentia abans, i tot i que no m’agradava, era millor, i en vaig fer un parell glops més. M’havia de sobreposar.

Vaig sortir al carrer maquillada, amb el coloret de la mare per amagar les taques vermelles dels plors. Feria el que em tocava fer, anar a Sans, portar la feina, cobrar i emportar-me més vestits per cosir.

Després de deixar el farcell de roba per fer a casa, vaig marxar de nou a comprar. Faria com el dissabte anterior. Compraria mig pollastre: de la cuixa i el pit en feria estofat; amb l’ala, el pedrer, el coll, el carpó i les potes feria escudella. El fetge fregidet el posaria trinxat a l’arròs amb oli. Tindria el menjar de tota la setmana No m’hauria de deixar de comprar fideus, una mica de formatge i arròs.

A quarts de vuit de la tarda, amb el cistell a la mà caminava per la carretera; volia oblidar l’assumpte esdevingut al matí a la fàbrica. Vaig passar per davant de la casa dels porticòns oberts, a aquella hora la llum d’una làmpada de vidres emplomats donava vida a l’habitació de l’altre costat. Un pany de paret era cobert per un armari amb portes de vidres ple de llibres a la part superior i calaixos a la part inferior. La dona que hi vivia estava acompanyada per dos homes, que asseguts compartien l’espai de la taula amb tassetes de cafè.

M’agradava aquella casa i no sabia gaire bé per què. Per la llum?, els colors?, els objectes que hi veia? Era la franquesa, la serenor i la naturalitat que mostrava la dona que hi vivia i que jo veia a través dels vidres.

En el meu carrer fosc i ple de sots, vaig trobar la Charito que parlava amb els seus germans; el dia s’allargava i la bonança de la temperatura feia agradable estar-se al carrer. Vaig notar a la Charito enmurriada.

—Dolors, he vingut a veure’t i no hi eres; si no vinc jo, no ens veiem.

—Sí, Charito, tens raó, tinc tanta feina. Vinc de comprar.

— I del teu oncle, saps alguna cosa?

—No, vaig anar a primers de setmana a casa seva i la senyora que el cuida em va dir que no sabia quan tornaria.

—Doncs estem bé... —va dir la Charito torçant la boca cap a un costat. —Si no ve, no sé què menjarem la setmana que ve. Des que va marxar que no han cobrat. Ara sí que tot està a punt de saltar pels aires. Una comitiva d’obrers ha decidit que, si dilluns no es presenta el teu oncle a la fàbrica, aniran a trobar la família Soler a Barcelona i reclamaran els salaris.

—Ja veig que és greu això que dius. Carai! Charito, però jo no puc fer-hi res.

—Sí, ja m’ho penso, però veuràs com jo tinc raó i és un problema gros.

—Sí, sí. Ho entenc. Si arribo a saber alguna cosa, ja t’ho diré. — I vaig seguir preguntant: —Explica’m més coses que no siguin tan dolentes; i amb el Paco com et va?

—Oh! És tan guapo...—La Charito emocionada es posava les mans a la cara prement-se les galtes i fent sortir uns llavis molsuts en forma de petó. Vam xerrar una estona, feia dies que no ho fèiem.

A les nou, la Charito va marxar a casa seva i jo vaig entrar al meu portal.

Per fi podia deixar-me anar. Vaig començar a plorar; endreçava tot el que havia comprat, posava ordre a la cuina i, tanmateix, seguia plorant.

Feia dies que havia d’haver escrit a la padrina, però no era capaç d’explicar-li res que no fos que tot anava bé. I no era així.

No vaig dormir en tota la nit; el record de l’olor dels llavis de l’amo em feia agafar ganes de vomitar, sortia descalça cap a l’eixida tot fent arcades, no tenia res a l’estómac. Després del fàstic em va venir la culpa.

“Per què ha fet això, aquest home?, jo, que porto la faldilla prou llarga?, l’escot carrat al coll, que sempre miro a terra i porto els cabells recollits. I el vestit negre. Per què a mi? Per què no he fugit abans? Per què no li he dit que em deixés? Per què a mi? Mare, si fossis aquí. I oncle, on ets?, li haig de dir el que m’ha passat? , oh no, no li puc dir, aquest home és amic seu. I què faig? I la pròxima carta que em dicti, què li dic? Déu meu perdona’m, perdona’m. No sé què faré.

***

13 Roba tarada

El diumenge al matí, em vaig llevar amb els ulls inflats i molt cansada. Vaig netejar el galliner, la gavia dels conills i la casa, mentrestant al foc anava cuinant per la setmana, vaig rentar-me, però el meu cos estava entumit. La culpa se m’havia menjat. Vaig haver de posar-hi molt més d’esforç per fer-ho tot. Havent dinat, vaig estirar-me al llit i vaig començar a patir pel que podria passar l’endemà a la feina. A les nou del vespre, vaig agafar l’ampolla de l’aigua del Carme i vaig omplir una cullera gran. No en tenia prou. Vaig fer dues cullerades més; semblava que m’anava marxant el fred del cos. Vaig buidar mitja ampolla i em va entrar la son. Per fi descansava.

El dilluns al matí, vaig omplir-me de coratge per no defallir. Quan vaig arribar al despatx, la Mercè ens va avisar que el senyor Torreglosa no hi seria; havia anat a Barcelona. Això em va calmar. La Filo portava el jersei a joc amb la rebeca vermella i faldilla estreta, va començar a explicar l’excursió en moto que havia fet el diumenge amb la colla de nois del poble. Per ella la vida era una aventura que valia la pena viure. Mentre xerrava, va aprofitar per parlar malament d’en Torreglosa.

—Millor que no vingui, aquell tanoca, estem més tranquil·les així. I no ho dic per res, Dolors, però el temps t’ensenyarà de què parlo—va dir la Filo, asseguda a sobre la taula amb les cames creuades.

—Filo, tu sempre tan sarcàstica —va dir la Mercè arrugant el morro, ella sí, ben asseguda davant de la màquina d’escriure.

—Tu no tens ni idea del que parlo, Mercè. Per tu, l’amo és una persona perfecta que fa una feina perfecta i té una educació magnífica. Però estic segura que a la Dolors, aviat la començarà a incomodar… —La Filo mirava la Mercè recriminant-li que no la cregués, i va seguir: —A mi no em posa nerviosa ni m’espanta, aquest vell. I ja veus, després de tot, continuo en aquest despatx, ensobrant cartes i fent feinetes amb un bon sou. No tinguis por que em demani per escriure res, el tinc ben collat. El primer dia que es va voler excedir li vaig parar els peus i m’ha anat prou bé, —acabar rient

La Mercè va tallar l’envestida que havia agafat la Filo.

—No sé de què parles. I Dolors,—va dir la Mercè— no facis cas a la Filo. L’amo és com tots els homes. Has de parar compte i ja està.

Jo no havia tingut mai de parar compte. La vida amb la mare no m’havia portat problemes com aquests. Com a molt, la Charito m’havia parlat d’agradar i no agradar a els nois de la meva edat, de petons i d’abraçades. Però un suplici com el que havia viscut, amb el senyor Torreglosa, no hi havia pensat mai. Seguia amb el cap inclinat sobre la Lexicon 80, perquè les noies no veiessin les galtes vermelles que se m’havien posat en sentir-me inclosa dins del grup de noies del que parlava la Filo, “les noies que passaven pel despatx de l’amo”.

Unes hores després, vaig deixar de pensar en l’amo i vaig començar a trasbalsar-me per l’oncle, l’afer de la fàbrica, els treballadors i la Charito. Hauria tornat l’oncle, de viatge? Dins el despatx no arribava cap notícia al respecte. Vaig esperar al migdia per anar caminant fins a prop de casa de l’oncle i veure si al carrer hi havia alguns senyals. No passava res, tot era normal.

La temperatura era molt agradable, vaig passar per davant de la casa dels finestrons verds. A aquella hora del migdia el dormitori era polidament ordenat, el cobrellit de ganxet i els coixins esperaven immòbils la nit per tornar a ser desfets. El sol feia la rateta assenyalant el raspall de plata recolzat al tocador.

Ja a casa, vaig escalfar-me el dinar en el fogonet de gas. Tornaria a la feina sense saber res de l’oncle. Estava més animada que no pas ho havia estat al matí. De tota manera passaria a comprar una altra ampolla d’aigua del Carme per si la necessitava.

Va ser en sortir al vespre de la feina, quan anant cap a la farmàcia a prop del Casino vaig trobar una colla d’homes que venien esverats.

—Què passa?—vaig preguntar a un noi que coneixia de vista.

—Els homes de la fàbrica de Can Soler van cridant que volen cremar les màquines. Només criden. No faran res, em penso. Però estan emprenyats. Els amos de Barcelona diuen que, abans de pagar, volen saber l’abast del problema. I com a mínim hauran d’esperar dues setmanes més.

—I del gerent se’n sap res?—vaig preguntar-li.

— Ningú sap on és! Potser ha fugit i no torna. Tu en saps res?

—No —vaig dir-li—jo fa dies que no l’he vist.

Vaig caminar fins a casa esporuguida; “cremar la fàbrica…, potser no torna..,“ M’havia colpit.

Mentre pujava el turó, no sabia si anar a trobar la Charito perquè m’expliqués si havien passat més coses a la fàbrica, però em vaig aturar en sec.

La Charito em diria, si la colla de treballadors havia planejat alguna acció de protesta contra el meu oncle? Segur que no. La Charito sabria que jo li podria dir a l’oncle i esgarrarien les accions que tenien pensades.

I si la Charito em preguntava on era l’oncle? Jo no sabria què contestar. I la Charito s’enfadaria perquè pensaria que no li voldria dir. I a la fi, tot allò no serviria de res. Lamentablement, ara estàvem en bàndols diferents, a pesar que jo no sabia encara a quin pertanyia.

De sobte, vaig veure tots de veïns en rotllana que parlaven. Quan vaig passar, tots van callar. Em va saber molt de greu, no poder compartir la conversa com havia fet sempre. No sabia on mirar. Ara em tractaven com la neboda del gerent traïdor de la fàbrica.

Però jo encara vivia en aquella casa sense acabar, treballant i cosint per poder subsistir, sense mare, sense pare, i amb l’oncle fugit. Així que vaig preferir tancar-me a casa i cosir una estona fins a l’hora de sopar. La tristor em consumia.

No tenia ganes de ràdio, no tenia ganes de res. De dormir i no despertar-me. La imatge del carrer em va afectar. Vaig prendre’m mitja ampolla de l’aigua medicinal, que m’animava, m’ajudava a dormir i em reconfortava.

Però aquella nit vaig tenir un malson, que em va despertar de sobte. Delirava. Vaig buscar la mare per l’habitació. No la trobava. Vaig començar a regirar l’armari, no sabia què feia, no sabia on era, el cap m’estava a punt d’explotar. Vaig llençar a terra tot el que hi havia, roba plegada, llençols, tovalloles, mocadors, la capsa dels estalvis i fins hi tot el drap blanc amb fistó blau que cobria el prestatge. Finalment vaig encendre el llum. Estava suada i molt freda. Els plors em van despertar i vaig ser conscient, com mai, de la meva soledat. Vaig apagar el llum i dins el llit vaig singlotar durant hores.

A les sis del matí, em vaig llevar. Vaig recuperar la serenor, i vaig recollir tot allò que havia llençat a terra. Va ser llavors, quan vaig veure el sobre que havia caigut i, dins, una postal d’Edimburg.

Una postal escrita en francès, dirigida a la mare, de l’any 1943. Jo parlo francès, però des que la mare va morir que no havia tornat a fer-ho. No vaig fer gaire cas, vaig endreçar-ho tot i a quarts de vuit vaig sortir cap a la feina com sempre. Jo volia i necessitava continuar portant la meva dignitat pel món.

La casa dels finestrons verds, a la carretera, era l’única cosa que em feia gaudir i em provocava certa curiositat. Al migdia, la dona que hi vivia dormia plàcidament asseguda a la cadira, amb el cap inclinat a un costat, davant del plat on hi havia pinyols de cirera. Jo no la gosava mirar, tenia por que es despertés.

La calor començava a notar-se i la gent feia més vida al carrer. En el poble no es parlava de res més que de la fàbrica i la fugida d’en Josep Mateu, això em retorçava l’estómac. Per mi era més feridor que si hagués pogut participar obertament de les converses que sentia d’amagatotis.

Sortia de la feina i, sense parlar amb ningú, em posava a cosir a l’eixida. Per sort l’amo no m’havia tornat a cridar, ni tan sols m’havia dirigit la paraula de nou.

A les onze de la nit d’un dia entre setmana, van trucar a la porta. Jo ja era al llit, però encara no m’havia adormit. Abans de posar els peus a terra vaig preguntar:

—Qui hi ha? —vaig seure a l’espona del llit a esperar la resposta.

—Sóc jo, Dolors, obre si us plau.— Vaig reconèixer la veu de l’oncle, a pesar de no sentir-la gaire bé.

—Un moment, ara surto—vaig contestar mentre mirava de trobar alguna cosa per posar-me sobre la camisa de dormir.

Vaig treure el baldó i vaig obrir la porta, a poc a poc, per no fer soroll. L’oncle va entrar molt ràpidament i va mirar darrere seu si algú l’havia vist. Jo havia encès el llum, però els meus ulls endormiscats no eren capaços de veure-li la cara amb claredat.

—Dolors, gràcies per obrir. Estic perdut. Necessito ajuda.

—Oncle, no entenc res, què hi fa aquí? D’on ve aquestes hores? Què passa? Tothom el busca.

—No em puc entretenir, si em descobreixen estic perdut, perdut… —em deia nerviós.

—Segui una mica—vaig dir-li, dubtant de si jo estava somiant. Tan sols la cara de l’oncle, prima i envellida, em va fer adonar que era veritat, que no dormia.

—Marxo, he vingut perquè entreguis aquesta carta al meu amic Torreglosa.

—Però, oncle, no em deixi així. Digui’m on està o amb qui. No diré res a ningú —vaig dir-li en veu baixa.

—M’estic a Barcelona a un pis que m’ha deixat un amic. Jo aquí, al poble, ja no puc tornar. He fet tot el que he pogut per la fàbrica i la gent que hi treballa, però ja no s’hi pot fer res més. La fàbrica la tancaran aviat i no seré jo qui ho faci. Ja no sóc el gerent. He estat acomiadat.

—I doncs, què farà?

—No ho sé, però no parlem més, he de marxar, m’espera un taxi a prop del cementiri. No volia comprometre’t. Adeu!

El vaig acompanyar fins a tancar la porta.

L’oncle va marxar sense aixecar polseguera. Era la primera vegada que el veia allunyar-se a peu. Em va semblar més feble, menys alt. Em va fer pena. La visita em va afligir, se’m va regirar la son.

De seguida vaig pensar que si tancaven la fàbrica, el pare i el germà de la Charito es quedarien sense feina.

Jo ja no seré la neboda del senyor Mateu, com mesos enrere, i em tocarà ser la neboda del senyor Mateu, el covard fugitiu.

L’endemà vaig entrar al despatx del senyor Torreglosa, per entregar l’encàrrec que l’oncle m’havia donat. Encara tenia por, l’havia vist en diferents ocasions i no ens havíem dirigit la paraula.

El senyor Torreglosa, en veure’m entrar al despatx, va somriure.

— Hola, senyoreta. Com va? —va dir amb sorna.

—Porto una carta per vostè. — Tímidament, vaig allargar la mà.

—Una carta?—va contestar sorprès—. De qui? —En treure la carta de l’interior del sobre, per la firma, ja va veure que era del seu amic Mateu.

—Esperi, no marxi. —L’amo va tornar a somriure i donant uns cops amb les puntes dels dits sobre la taula, em va dir: —És el seu oncle, que em demana ajuda, veu com els amics i la confiança van lligats? No tindré en compte l’última vegada que vostè i jo vam tenir una conversa i ajudaré el seu oncle. Espero que aquesta vegada l’entesa entre nosaltres sigui més cordial i no es mostri tan esquerpa.

Jo no sabia què dir. Vaig callar tota l’estona. Mirava a terra.

L’amo va esperar uns segons per donar-me temps a què jo parlés. Jo encara era callada. Després va dir-me malhumorat:

—Marxi, marxi! Tinc feina.

Novament, la meva paràlisi l’havia deixat tallat.

***

14 Tallar el folre

Cada estiu, la gent obria les portes de les cases i treien les cadires al carrer per prendre la fresca i fer petar la xerrada. Jo passava per davant de la casa dels finestrons quatre vegades cada dia, i va ser llavors, quan vaig començar a saludar la senyora i els seus amics, que eren a la porta dia sí i dia també. L’últim trajecte de la tarda, de camí cap a casa, ja anava més relaxada. Era agradable, després d’estar tot el dia sota d’un florescent, caminar i que em toqués l’aire.

Un dia, que la dona era sola, va oferir-me aigua fresca del càntir i una cadira per seure. Jo sentia tanta curiositat que no em vaig fer pregar.

—Portes sempre uns vestits tan macos i tinc curiositat per saber quina modista te’ls fa? —em va dir la dona per començar la conversa.

—No me’ls fa cap modista. Me’ls faig jo mateixa.

—Ah! Doncs tens molta traça i molt de gust.

—Gràcies, bé amb el dol, ja se sap...miro que estiguin ben fets, encara que no llueixin gaire.

—El negre, com tots els colors, és bonic, si el vestit està ben fet i la jove que el porta té bon gust i elegància.—va dir per animar-me.

— I on has après a cosir així? —em va preguntar encuriosida.

—La meva mare me’n va ensenyar.

—Has fet el corte?

—M’agradaria, però no he pogut encara. Treballo a la fàbrica de metalls i cuso vestits de nens per un taller de Sants. No tinc més temps. Però m’agradaria… Ja ho crec que m’agradaria!

—Si et demano que me’n facis un per mi, ho faries?

—Trigaria molts dies per fer-li—vaig dir rient.

—Et pagaré, eh?! No acabaré pas els quartos. Ara mateix amb un vestit fresquet ja faré el fet, les modistes d’aquí tan sols saben fer bates i tinc ganes de fer goig. —I vam riure les dues, amb la sortida de la dona.

Vam parlar una bona estona de vestits, de colors, de botons, de les coses que m’agradaven. Ens vam acomiadar quan ja es feia fosc. Però abans d’aixecar-me de la cadira va voler saber:

—Com et dius? De quina casa ets? —em va preguntar la dona, mentre agafava la cadira pel respatller per entrar-la a casa.

Durant molts anys aquesta pregunta m’havia incomodat. Què explicar? Què era filla d’una mare soltera? Què vivia a un barri de pobres, sense carrer al final del poble? Què pertanyia a una família suposadament honorable? Després de totes les coses que m’havien passat, continuava tenint els mateixos problemes o més, ara ni el cognom Mateu era tan honorable.

Amb l’estona que havíem estat xerrant i amb tot el que havia anat veient en aquells temps que jo l’espiava, m’havia despertat confiança. I no vaig tenir recança de respondre:

—Dolors, em dic Dolors Mateu i visc a la vinya del Puntaire, sobre el turó de la riera de la Salut.

—Molt bé Dolors, tu i jo serem amigues, què et sembla?, jo em dic Raimuuunda!— i va riure. —. Però tothom en diu Mundeta.

Em va fer molta gràcia, no havia vist mai ningú riure tant de gust d’ella mateixa.

Aquell dia vaig entrar a casa amb mitja rialla a la cara. Asseguda a l’eixida, cosia i recordava la conversa amb la Mundeta. Havia parlat una estona amb una dona que m’havia alegrat. Algú que escoltava i em donava ànims per no defallir en el meu propòsit de ser modista. “Somiar”, bonica paraula, que tenia oblidada en aquells dies tan foscos.

Per una vegada en molt temps vaig començar a il·lusionar-me com havia fet temps abans, ser una modista famosa i cosir pels rics. No sé si tan, però el fet d’escoltar aquella dona alabar el vestit i reconèixer que la feina estava ben feta em donava els ànims que tant em faltaven.

Pocs dies després, vaig conèixer els amics de la Mundeta. Ella em deia, vine que farem petar la xerrada i com més serem més riurem. Jo esperava amb il·lusió l’hora de sortir de la fàbrica. Escoltava i aprenia amb afició les seves converses. De política, de les notícies del Caso, de futbol, de llibres.... em sentia agraïda i contenta dins d’aquell grup de gent gran que m’aviciaven. Jo, de tan en tan, deixava anar en francès un “comme il faut” o “désolé” que la mare m’havia ensenyat, per semblar una mica culta com ells.

Per la resta de coses, a la feina no hi havia novetats, però a la fàbrica de l’oncle, Teixits Soler, les coses no podien anar pitjor. Ja tothom sabia que el gerent havia estat acomiadat i no se l’havia vist més pel poble. Ara una gestora estava valorant els imports del continent i contingut per vendre-ho tot. Amb els diners pagarien les indemnitzacions. La gent feia torns a la porta perquè ningú pogués endur-se materials o saquejar l’empresa. Ara sí que podien afirmar que el tancament era a prop, en tres o quatre mesos, si s’escau… El pare i el germà de la Charito ja buscaven feina per Sant Joan, Cornellà o El Prat. Sant Feliu no tenia capacitat per absorbir tants obrers sense feina. Ella venia sovint per casa per explicar-me les novetats que anava coneixent. Cap de les dues ens amagàvem de la preocupació que això suposava per a la seva família.

El deu d’agost, al poble es celebrava la festa Major, Sant Llorenç. Vaig fer dues setmanes de vacances; no les havia fet mai, no sabia que era no fer res, o treballar menys és clar. La Mundeta deia: Nena aquests dies traurem faves d’olla. Ella s’havia quedat sense els amics que sovint l’acompanyaven; havien marxat fora de vacances, i jo passava moltes hores amb ella. Un dia, vam anar a ca la cotillaire a comprar un vestit de bany per ella, el banyador era negre molt discret, però no podia amagar la panxa i les cuixes amples que tenia. A mi em va fer emprovar-me’n un, em va dir: Però si ets un secall, encara et veus més prima que vestida! Ha, ha, ha. Jo no me’l vaig comprar, en tenia un i no calia. Aniríem a Castelldefels en tren. Vam riure molt, dins l’aigua la Mundeta volia nadar, però el cul se li enfonsava i no hi havia manera que surés. Jo tampoc en sabia, però no ho intentava en tanta intensitat com ella. Amb la mare hi havíem anat alguna vegada a l’estiu, ella si sabia nedar.

Un altre dia vam pujar a Barcelona, vam passejar per les Rambles.

—Vinga, Dolors, avui treure’m el ventre de penes, menjarem com dues reines, jo convido!

I vam fer un dinar boníssim que vam acabar amb un pijama de postres que portava de tot: préssec i pinya amb almívar, gelat, flam i nata.

Ella va estrenar el vestit que li vaig fer i jo unes sandàlies blanques que em vaig comprar amb els diners que vaig cobrar en fer-l’hi. Jo sentia que recuperava les forces. Tornava a tenir algú amb qui m’entenia i podia confiar.

Era una dona de més de cinquanta anys, als meus ulls, una àvia. Havia quedat soltera, com ella deia “es va quedar per vestir sans” després de tenir xicot durant molts anys, el noi la va deixar per una altra. Els seus pares havien mort, i ella vivia de les rendes de l’herència, camps de cultiu que tenia llogats al Prat. També em va explicar que se li havia mort l’únic germà que tenia.

Grassoneta, no gaire afavorida, havia perdut els complexos al llarg de la vida. Els anys l’havien fet forta i no deixava que res del que digués la gent la condicionés. Havia patit molt a la seva joventut i de gran no tenia por de gaudir de la llibertat. No l’importava el que deien els altres. La gent del poble la veia com una dona “rara”, perquè tenia sempre amics, homes, a casa seva.

Quan érem a l’interior de la casa, les converses es feien més íntimes. La Mundeta em contava coses de la seva família i a poc a poc jo també anava explicant com era la meva vida abans que la mare morís. Vam acabar les vacances tenint una relació d’amistat molt sincera.

Els dos darrers dies de les vacances, vaig començar a sentir temor per si hauria de veure de nou el senyor Torreglosa. Jo mateixa no hi volia pensar i em convencia que la noia que s’havia trencat la cama li donarien l’alta, i jo podria tornar al departament de compres amb el Quimet. És el que més desitjava.

Però no. Vaig arribar al despatx i no hi havia cap canvi per mi. Més d’hora del que era habitual, va arribar el senyor Torreglosa. Em va cridar al despatx només arribar. Jo vaig començar a tremolar.

—Li he dit que passés perquè el seu oncle m’ha demanat que demà la porti on és ell, perquè vol parlar amb vostè.

—On és ara?

—Ja ho veurà. Demà a les dotze sortirem i l’acompanyaré. Estigui a punt. Com veu soc millor persona del que es pensa. No troba?

—Sí, senyor —vaig respondre.

—Bé, ja pots sortir. Ah! I no cal que li recordi que de la sortida de demà no n’ha de dir res a ningú, a ningú! —va puntualitzar amb molt d’èmfasis.

—És clar—vaig dir mentre sortia.

Les companyes en vam notar nerviosa. La Filo que havia arribat a la feina i mostrava feliç l’anell de compromís que li havia regalat el seu xicot per la festa Major, em va dir:

—Dolors què tens? T’ha dit res, aquest porc?

—No, res, al contrari. M’està ajudant.

—Ves, no te’n fiïs, els favors es paguen—va respondre la Filo.

Em va durar tot el dia el mal estar a l’estómac. El vespre no vaig voler passar per davant de casa de la Mundeta. Vaig haver de fer molta volta, però. Sabia que si em quedava com cada tarda una estona, se m’escaparia i acabaria explicant el problema que em veia a venir amb el senyor Torreglosa. Preferia no tenir la pressió de suportar el que no volia recordar ni explicar.

No vaig anar-hi, ni dilluns ni dimarts... La Mundeta es va estranyar i va ser dijous al vespre quan va venir a buscar-me a la porta de la fàbrica.

—Hola, Mundeta! Què fa vostè per aquí? —vaig dir-li estranyada de veure-la allà.

—Com que fa dies que no t’he vist, he començat a passar ànsia, he pensat que potser estaves malalta, o que t’havia passat alguna cosa. I per això he vingut.

—Ah..., és que no he pogut!, però avui sí que pensava passar a saludar. —Crec que la meva explicació no la va convèncer gaire.

—Jo m’he dit: M’hi arribo en un moment “la Dolors no es deu haver trobat bé”. I he començat a patir.

—No, és que he tingut feina a organitzar-me. Després de les vacances, tornar a agafar la rutina, fer-me el menjar, la feina de la casa, cosir i tot... —vaig excusar-me.

—Doncs mira, jo he fet fora els amics, els hi he dit que avui havia de marxar. I aquí estic. Vols que anem a casa i berenem una mica?

—Anem— vaig dir-li. Jo volia que tot fos el més normal possible.

Vam caminar cap a casa seva; vaig seure a la cadira de la cuina mentre ella escalfava una mica de llet i cafè i posava unes galetes en una safateta. I mirant la Mundeta com traginava em vaig trencar.

—Per què plores, Dolors? Què he fet res mal fet? —va dir-me en veure’m plorar. —Criatura què tens?

—No, soc jo. —Vaig dir.

La Mundeta va agafar-me la mà, i va deixar que em desfogués.

—Plora, Dolors, plora si t’ha de fer bé. No passa res. Tranquil·la. Sigui el que sigui ho arreglarem.

Vaig trigar una estona a refer-me. Jo sabia que si veia la Mundeta o la Charito, no podria guardar-me d’explicar el que m’havia passat. I així va ser.

***

15 Cosir el folre

—El senyor Torreglosa ahir en va portar a veure el meu oncle a Barcelona. El viatge va ser horrorós. Jo li tinc por, sap Mundeta?

Vaig passar molt mala estona, asseguda al seient de davant, el senyor Torreglosa conduïa molt a poc a poc. Va estar insinuant durant tot el trajecte les seves intencions. Les seves males intencions. Em posava la mà sobre el genoll. Que el deixés fer. Que em cuidaria i que estaria bé, que no hauria ni de treballar, que tindria un pis nou a Barcelona. Com que jo m’hi negava, no sé quin tipus de deute deia que es volia cobrar. Jo me n’anava enretirant tot el que podia i amb les mans tirava avall la faldilla que m’arribava sota genoll. Tot i això seguia notant l’escalfor de les seves mans sobre la faldilla. El braç dret em feia mal, em clavava el manubri de la finestra de tant que pressionava contra la porta del cotxe, a fi de ser el més lluny possible del conductor. Encara hi tinc el blau. Fins que anant pel carrer Pelayo i veient d’un tros lluny l’oncle dret a la vorera, vaig obrir la porta i vaig sortir d’un salt, vaig caure i vaig aixecant-me ràpidament, quan encara el cotxe no s’havia aturat.

L’oncle em va recriminar la imprudència.

—Alerta, t’atropellaran!

Jo em vaig defensar dient-li que tenia tantes ganes de veure’l que no me n’havia pogut estar. Un cop amb ell, vaig dir-li al senyor Torregosa que no m’esperés que tornaria amb taxi.

—Tranquil·la, Dolors. Molt bé, —va dir-me la Mundeta—. Ho vas fer molt bé. Ja està, ja ha passat. T’has de treure aquesta por del cos. Li has deixat clar. És més del que algunes noies són capaces de fer en moments així. Has estat valenta. T’has enfrontat. No has amagat el cap sota l’ala. Es volia aprofitar de tu, perquè sap que ets una noia sola amb poc recursos i captivar-te seria fàcil.

—Sí, però em sento malament, encara no sé com vaig ser tan beneita de pujar-hi. Sabent com és aquest home, ho hauria d’haver evitat.

Vaig continuar parlant amb la Mundeta de la mala experiència. Ella m’escoltava i assentia amb una calidesa que em reconfortava, “no et posis pedres al fetge”, em deia.

Ja quan vaig estar més tranquil·la en va preguntar:

—I finalment vas poder parlar amb el teu oncle?

—Sí, el cas és que jo tenia moltes coses per dir-li, feia molts dies que no sabia res d’ell. Anava preparada per preguntar-li com estava?, on vivia?, volia veure si estava animat. Així i tot, el cas és que jo estava tan trasbalsada que vaig estar tota l’estona callada, vaig oblidar el motiu pel qual em reunia amb ell. I com qui no vol la cosa i com si no n’hagués tingut prou, em va demanar diners.

—Què t’ha demanat diners? No m’ho puc creure, aquest home ni haca ni barraca!

—Sí, l’oncle ha dit que necessita diners. I segons ell, el pare de la meva mare, l’avi Mateu, va deixar-me en herència una tercera part dels diners que tenia, a més d’unes accions d’una companyia estrangera.

—I no el vas enviar a pastar fang. Deu meu. No m’ho puc creure, aquest home ha perdut el senderi.

—No sé Mundeta, tinc al cap tantes coses que em sento com perduda.

—Ai...Dolors, pel que fa al teu avi, això ho tenen els homes grans. Al final de la vida, prenen consciència dels seus errors i a pesar d’anar a missa cada setmana, solament quan estan a prop de la mort saben que abandonar una filla, com van fer amb la teva mare, no és de bon cristià. Quan tu m’ho vas explicar, jo ho pensava, sembla mentida aquesta gent amb tants diners com tenien i tan que miraven de fer caritat quan passen el platet a missa i no van ser capaços d’acceptar i cuidar la filla per estar embarassada. També t’haig de dir, que pel que diu la gent del poble, el teu avi sempre va ser més afable amb els treballadors i la gent de Sant Feliu que la teva àvia que tenia un posat de supèrbia que déu-n’hi-do.

—Sí, és possible que fos això. Però penso amb el patiment de la mare des que vaig néixer; i que jo ara pugui tenir diners de l’avi, ja no serveix de res. Faig anys, d’aquí a dues setmanes i els diners passaran a ser meus. Fins ara han estat dipositats al banc en espera que fes els anys, això m’ha explicat l’oncle.

—Molt bé, això s’ha de celebrar. Podràs anar a estudiar i buscar algun lloc millor on viure.

—Sí, potser sí,que hauria d’estar contenta; així i tot, no és el que sento. La mala estona amb el Torreglosa en el cotxe, m’ha descompost. Em sento bruta i em culpo d’haver mostrat alguna cosa a aquest home que li va fer pensar el que no era.

I no he tingut temps de rumiar amb el que l’oncle em deia. Ell està arruïnat, l’han fet fora de la feina. Ara viu al pis d’un amic, però no hi podrà estar gaire temps més. L’oncle, m’ha dit que no té on caure mort.

—No m’ho puc creure. Vols dir que és veritat? Vols dir que no s’ha xalat, una cosa així feria caure a qualsevol la cara de vergonya. Quina barra demanar-te diners. No me’n sé avenir.

—Mundeta, si fes cas del que pensava la mare, li donaria una puntada de peu al cul. Ella no s’estimava l’oncle. Deia sempre que era un home covard. I la va refusar quan ella li va suplicar ajuda.

—I tu què penses fer?

—No ho sé. Ell m’ha ajudat, m’ha buscat feina. Jo mai he tingut diners, tampoc sé què és tenir-ne. Amb el que cobro a la fàbrica i la costura vaig estalviant; a fi de mes el que no he gastat ho porto al banc, no són molts els diners, però amb la mare pensàvem que per si un dia els necessitàvem era millor guardar-los. L’oncle vol comprar un pis i començar una nova vida a Barcelona, lluny de Sant Feliu.

—Si són tants diners, per què no te’l compres tu el pis? S’ha de ser molt egoista per demanar-te res. Aquest home vols dir que no et vol fer combregar amb rodes de molí?

—No sé, la meva vida és plena de problemes que no sé com resoldre, Mundeta. Tinc ganes d’anar al cementiri a veure la tomba de la mare. Necessito anar i explicar-l’hi. Des del dia de l‘enterrament no he tingut valor de fer-ho. Però ara m’adono que ho necessito, ho haig de fer. La mare deu estar molt enfadada amb mi.

—Doncs, jo t’hi acompanyaré. Anem.

—Gràcies, Mundeta.

El Cementiri era al costat dret de la riera, a prop de casa; caminàvem en silenci. Eren quarts de vuit del vespre. L’estiu s’acabava i els capvespres començaven a ser més frescos. El cel tenia un color rogenc i voleiaven fulles arran de terra. La porta del cementiri era oberta i rovellada. Dins no hi havia ningú. Anàvem per l’avinguda principal entremig dels blocs de nínxols. Uns metres abans de la capella hi havia la tomba de la família Mateu. Sobre el marbre blanc hi havia escrits els noms dels familiars enterrats i l’any de la seva mort, el nom de la mare, l’últim de la llista, tenia les lletres daurades, noves i encara netes.

En aquells moments sentia una pena profunda. Els meus pensaments anaven dirigits a ella:

“Mare, sempre que parlo amb vostè és per demanar. Demanar perdó, demanar consol. No sé si la culpa és meva. Potser he provocat al senyor Torreglosa? No havia vist mai un home així. He passat molta por, molta. Mai m’havia pensat que em passaria una cosa semblant. Cada matí de camí a la feina, ja tremolo. Estaré millor lluny d’aquell fastigós. Mare, digui’m qui és el meu pare. Faci un senyal, bellugui les fulles de terra i sabré que m’escolta. Si us plau. Digui’m qui és el meu pare. Més que mai necessito saber-ho. Mare, m’ha deixat molt sola i no tinc massa gent per confiar. Vostè ho sabia, això de l’avi? El seu pare, l’avi, m’ha deixat diners, això que mai el vaig conèixer. Potser no era tan dolent. Espero que aquí, sota terra, tinguin fetes les paus vostès dos. L’oncle que m’ha fet companyia alguna estona, ara em demana uns diners, els que encara no tinc. Vindré més sovint, mare. Ara, tinc l’ànima més serena.”

—Adeu —vaig dir en veu alta. Se’m va escapar. Vaig mirar enrere, la Mundeta m’esperava. Havíem passat uns minuts immòbils, vam marxar.

De tornada, vam estar parlant; si faltaven dues setmanes per fer anys, tenia temps per pensar i prendre la decisió correcta.

Com que érem a prop de la vinya del Puntaire, la Mundeta va proposar d’acompanyar-me fins a casa. Era la primera vegada que la Mundeta venia. Vaig sentir una mica de vergonya, per mostrar-li com n’era de senzilla i per si havia deixat alguna cosa pel mig, mal endreçada.

Quan vam entrar quasi era fosc. Vaig encendre la bombeta de vint-i-cinc watts i vaig veure les ombres a terra, com passava quan arribava a casa amb la mare. Tot era a lloc i net com sempre. Li vaig ensenyar on dormia, va veure la ràdio i la taula plena de robes i fils, i el mocador de fer farcells on guardava els vestits enllestits. Vam treure les cadires fora i vam seure una estona a l’eixida, tranquil·les, les dues volíem estar en companyia, mirant els colors del cel i contemplant les muntanyes de Sant Ramón i Sant Antoni de l’altra banda del riu LLobregat. La visita al cementiri m’havia fet bé. La conversa no era animada. Però tampoc calia.

***

16 Primera emprova

Els dies que van venir després del mal tràngol i la inesperada notícia, passaven amb la rutina diària a l’espera que arribés el meu aniversari. A la feina, feliçment per a mi, el senyor Torreglosa m’ignorava. I jo m’anava fent cada vegada més forta. Fins i tot pensava, si ell no em saludava perquè em tenia por. I a la tarda, abans d’anar a casa a cosir, passava per casa la Mundeta. Berenàvem juntes a la saleta amb els porticons oberts. Tot es veia diferent des de dins. Les cares dels encuriosits que passaven pel carrer i tafanejaven ens feien riure. Era el que jo havia fet temps abans.

Una de les tardes, la Mundeta tenia sobre la taula una caixa plena de fotografies i cartes, que mirava i llegia tot recordant.

Jo em vaig sorprendre amb una postal. Era semblant a la que havia trobat amagada a l’armari de casa. Una altra imatge del Castell d’Edimburg escrita en francès. No m’ho podia creure. Quina coincidència!

—Mundeta, de qui és aquesta postal?

La Mundeta va mirar-la i va dir:

— És d’un amic anglès del meu germà.

—La mare tenia una postal igual, també escrita en francès—li vaig dir,—quina casualitat…Acosta-me-la que llegirem vejam què hi diu:

Chere Ami,

Après passé quelques jours merveilleux en Barcelone, je ne peux pas que vous remercier de votre générosité et vous a ouvert les portes de ma maison lorsque vous souhaitez venir. Un câlin ferme: Ray Manson

—Doncs per la firma crec que és el mateix que va escriure a la mare, Ray Manson.

Aleshores la Mundeta em va explicar:

—El Ray era un jove anglès que fa molts anys va estar uns mesos a Sant Feliu. Tot el jovent del poble volia ser amic seu.

»És possible que fos amic de la teva mare i del teu oncle. Jo no sé gaire cosa més, jo era més gran que el meu germà i no teníem els mateixos amics. En aquells anys jo tenia novio i estava a punt de casar-me, però finalment ell em va deixar per una altre. Les noies que havíem tingut promès, ja ningú més ens volia; els nois no es volien quedar amb el que els altres havien rebutjat, vet aquí.

Ja t’he dit que el meu germà és mort, oi? Guardo records que fan que el senti més amb mi. Soc una vella sola que necessita aquestes petites coses per viure.

—Mundeta, vostè i jo tenim molt en comú, crec que això fa que estiguem bé quan compartim les coses que ens han passat.

—Sí, Dolors, tens tota la raó. Mira, aquest és el meu germà. Aquest retrat és de quan es va diplomar. Era guapo, oi? —deia la Mundeta mentre em mostrava la fotografia, tot inclinant el cap—. Quan van morir els meus pares, ell i jo vam decidir de viure lliures, viatjar a l’estranger i veure d’altres maneres de fer. Al meu germà no li agradaven les dones i durant el viatge es va transformar en una persona alegre, feliç, s’oblidava que era diferent dels canons establerts, no havia de fingir tant. Vam visitar Mèxic, van ser els millors mesos de la meva vida. Els pares sempre ens havien lligat curt i junts fora d’aquí érem feliços. Però tres anys més tard va agafar un mal lleig i se’m va morir. El món em va caure a sobre. Vaig haver de fer el cor fort. Ell tenia vint-i-set anys i jo trenta-vuit. —La Mundeta parlava amb la foto davant dels ulls. Finalment, la va deixar i va continuar dient:

—Quan et veia passar, amb el teu posat trist i capficat em recordaves a mi. La vida dóna lliçons i no ens queda més remei que aprendre-les. Els que diuen, els que critiquen, els que fan valoracions, són els que no pateixen els problemes. Tu, i tan sols tu, has de decidir sobre la teva vida. T’explico això, perquè després de molts anys d’equivocar-me començo a saber alguna cosa. Ja no em fa mal el que pensi la resta del món. Ràpidament els engego a dida. No cal deixar-se la pell per justificar el que fas. Pots comptar amb mi si necessites ajuda o consell, però teves són les decisions i les conseqüències que marcaran el teu camí. No deixis influenciar-te pel que diran. Pensa el que et farà bé a tu.

Vam estar en silenci uns minuts. Les reflexions de la Mundeta, requerien respirar fondo per agafar forces. Després li vaig dir:

—Mundeta, crec que hauria de parlar amb el notari amic de l’avi, l’oncle em va dir-me que ell ho sabia tot, I així confirmar si el que diu l’oncle és veritat. Li he donat voltes i no sé si creure-m’ho.

—Sí, tens raó. Jo el conec, el senyor notari de Sant Feliu es diu Ignacio, et demanaré hora de visita.

—M’acompanyarà, Mundeta?, jo no he parlat mai amb un senyor notari.

—Ha, ha, ha —va riure — és un home com tots, però amb estudis. —La Mundeta havia deixat la transcendència de moments abans i tornava a les rialles de sempre.

L’endemà la Mundeta ja havia agafat hora a cal notari, va posar com motiu de la visita “ fer una pregunta sobre una herència”. Seria el divendres a les set de la tarda.

Jo anava caminant al costat de la Mundeta amb els nervis per saber quina seria la resposta del notari. El despatx de la notaria era a la plaça de la Vila entre l’Ajuntament i l’Església. Vam entrar al portal i vam pujar les escales fins al primer pis. Després de seure a la sala d’espera, on tots els mobles eren foscos i estil espanyol vaig dir-li a la Mundeta en un to de veu baix.

—Mundeta, no sé per què hem vingut? No sé què haig de preguntar? Val més que marxem.

—No tinguis por, ja no recordes que dintre d’uns dies el teu oncle et demanarà diners?

—Això, sí. És veritat, però i si és un engany? El notari es riurà de mi.

—Bé, si riu que rigui, nosaltres també riurem i marxarem a casa contentes i amb les coses més clares, haurem fet el fet —va respondre’m la Mundeta; volia treure importància al temor de fer el ridícul.

—Déu meu, quin embolic que tinc al cap. Potser tot és un parany per fer-me tornar boja. —Jo parlava fluixet perquè ningú pogués sentir-me; “quina vergonya” em repetia.

Per fi la porta de la sala on era el notari es va obrir, va sortir un matrimoni i la Mundenta i jo vam entrar.

—Bona tarda, Mundeta i companyia.

—Bona tarda, Ignacio, ella és la Dolors Mateu. Hem vingut per fer-te una consulta.

El senyor notari ens va donar la mà a les dues i va fer el gest perquè seguéssim; mentrestant, ell seia a l’altra banda de la taula.

—Bé, jo no sé si vostè sap que el meu oncle és en Josep Mateu—vaig dir, mirant la Mundeta perquè em reafirmés que ho estava fent bé.

—Sí, sí que ho sé—va respondre el senyor notari.

—Bé, ell m’ha dit que vostè té guardats uns diners per a mi — vaig dir mentre baixava la mirada a terra.

L’Ignacio va fer un esforç per dir suaument.

—Dolors, em posa en un compromís, entre contestar la seva pregunta i trencar la promesa que vaig fer a un amic. D’aquí a pocs dies aniré a casa seva i li faré entrega d’una carta que em va deixar el seu avi per vostè. Serà el dia del seu aniversari. Jo el que tinc és un encàrrec per fer. Em sap molt de greu no poder donar-li més informació per ara.

—Però parla de diners, la carta? —va insistir la Mundeta.

—No ho puc contestar. No sé què diu la carta. Jo faré el que tinc encomanat, i ho executaré tal com em vaig comprometre fa molts anys. Res més.

—Gràcies, senyor notari —vaig dir—. Esperarem.

—Gràcies a vostès per la seva comprensió. No voldria que un malentès fes pensar que jo tinc alguna cosa a amagar. Simplement, faig el que un bon amic, el seu avi, em va demanar i com a notari em vaig comprometre.

En sortir al carrer, vam caminar direcció a la carretera. Alguna cosa hi havia de certa en tot allò, doncs. Amb diners o sense, l’avi Mateu havia pensat en mi. Li vaig dir a la Mundeta:

— Doncs esperarem a la data per llegir la carta de l’avi.

I mentre esperava que arribés el dia del meu aniversari, jo anava fent el de sempre, cuidar els animals, la feina a la fàbrica, el berenar amb la Mundeta i cosir en arribar a casa fins tard, amb la ràdio posada. Els dissabtes a la tarda anava a Sants amb el tren per entregar els vestits al senyor Jordi, i repetia els passos que feia amb la mare. Mirava els aparadors que canviaven de setmana en setmana, amb novetats que engrescaven al consum, televisors Telefunken, Grundig, neveres Elecktrolux, sabateries, perruqueries amb fotografies de noies amb el pentinat de moda “bob”. Tot m’animava.

Els diumenges tenia tot el dia per mi, però el dedicava a fer feina, cuinava per la setmana: llenties, escudella, un peix en escabetx, i seguia cosint. A la tarda a l’hora de berenar, anava a veure la Mundeta i m’entretenia a jugar a cartes o al dòmino amb ella i els seus amics.

Jo, ni a la feina, ni a la Charito havia explicat res de la mala experiència amb el senyor Torreglosa, ni al despatx, ni de quan em va portar a Barcelona per veure l’oncle. A la feina hagués creat un terrabastall que segons com, si es feia públic entre els homes, no hagués fet més que declarar-me a mi culpable, per ser “ligera de cascos”. I entre les noies hagués quedat com presumptuosa, pensarien que era jo que em creia tan importat per agradar al Torreglosa. Era millor callar i passar desapercebuda. Amb la Charito hagues estat diferent. Ella, a pesar que jo pogués dir-li que era un secret, correria a explicar-ho al seu pare i germans, i haguessin esperat al senyor Torreglosa al carrer i l’haguessin escridassat i més d’una empenta hi hagués hagut, fent-se públic a tot el poble. I això tindria efectes contraris per mi a la feina. I l’oncle que opinaria de tot plegat?

Tenia força, però també tenia els meus mals moments, quan era a casa sola, relaxada després d’anar amunt i avall tot el dia. Asseguda a la cadira baixa de voga amb l’agulla a la mà, em tornaven les pors, no ho podia evitar. Encara temia trobar-me’l i repassava de quina manera podria fugir. A la nit m’havia acostumat, aconsellada per la Mundeta, a deixar l’aigua del Carme i fer-me una til·la abans de ficar-me al llit. El meu aniversari s’acostava.

***

17 Fer la vora

Va arribar la data del meu aniversari, divuit de setembre; era dissabte. Havia passat la mala estona, com sempre, mentre esperava que l’amo digués el meu nom i em donés la mà i el sobre amb la setmanada. Jo l’hi reconeixia el menyspreu i ell ,en mi, el fàstic.

Anava cap a casa sense entretenir-me. Pensava en la visita del senyor notari, però no sabia quan es produiria. Encara feia calor a les hores del migdia, per la riera no hi passava ni un fil d’aigua, l’estiu ho havia assecat tot, les herbes eren grogues i marrons com el color de la pols. Saltava les pedres com sempre, tot i que no havia de patir per esquitxar-me d’aigua les sabates.

El senyor notari i un altre home esperaven a prop de casa. Parlaven entre ells mentre jo m’anava acostant. En aquell moment, el carrer era buit, els veïns dinaven.

Vam fer-nos una salutació tímida. El senyor notari em va semblar més baixet que el primer dia que ens vam veure a la notaria. L’altre senyor el tenia vist, però no vaig recordar en aquell moment d’on.

—Bon dia, Dolors, m’has conegut, oi? Soc el notari i ell és el senyor Sol, el director de la Caixa d’Estalvis. Venim a fer-te entrega d’una carta.

—Bon dia, molt de gust— vaig respondre a l’hora que els donava la mà.

Amb tremolor vaig obrir la porta, per sota, el carter hi havien tirat una postal, em vaig ajupir per agafar-la, i vaig llegir les tres línies escrites.

—És de la padrina que em felicita i em fa saber que esta embarassada, quin dia més bonic avui.

Els vaig fer passar fins a l’estança principal. Com sempre em sentia inquieta sobre el que podria pensar la gent que venia a casa per primera vegada. Per sort, en aquella hora del migdia, el sol entrava amb força i la claror dissimulava les precarietats. Els vaig oferir una cadira per seure.

—No, no cal, gràcies. Hem vingut tot passejant i amb les ganes i la satisfacció que ens suposa fer aquest encàrrec, la veritat és que no estem gens cansats.

—Bé, com vulguin. Pujar el turó no ve de gust a tothom que no hi està fet —vaig dir. Els dos van somriure.

—Dolors, crec que ha arribat el moment, avui és el teu aniversari i és avui que hem de complir les últimes voluntats del teu avi. El Senyor Sol ens farà de testimoni. El teu avi ens va fer aquesta petició als dos, sempre cautelós, volia assegurar-se que ho poguéssim portar a terme, si un de nosaltres dos faltava.

Va estossegar i va continuar dient:

—Dolors Mateu, et faig entrega d’aquesta carta. El remitent és el teu avi, Rafael Mateu. L’interior conté informació important. Ara firma aquest rebut per certificar que t’he ne fet l’entrega.

Vaig mirar el sobre, hi tenia escrit el meu nom.

El senyor notari va treure un bolígraf de l’infern de l’americana, i jo recolzada a la taula, vaig signar.

—El meu despatx serà sempre obert per a quan vulguis venir-me a veure, per parlar o consultar alguna cosa. Dilluns mateix si vols. En tot el que pugui t’ajudaré —va dir emocionat.

El senyor Sol em va tornar a donar la mà i em va dir.

— Érem molt amics del teu avi. Per nosaltres complir amb la seva voluntat és un reconeixement a la nostra amistat. Serà un plaer atendre’t cada vegada que ho necessitis.

Jo els vaig donar les gràcies i vaig quedar-me una mica parada, no pensava que uns senyors tan grans, amb estudis, poguessin ser també sensibles. En vaig quedar a la porta mirant com s’allunyaven.

Vaig tancar i vaig passar la balda, volia estar sola i tranquil·la per llegir la carta. Vaig seure a la cadira baixa de boga i vaig obrir el sobre amb les estisores de cosir que tenia a mà. Volia saber què deia la carta i a la vegada tenia por del què hi diria.

Sant Feliu de Llobregat, 18 de setembre de 1952

Estimada neta,

Avui és el teu aniversari i potser et sorprendrà el fet que no hagis sabut res de mi fins avui, però no hi ha hagut ni un sol dia des que vas néixer que no hagi pensat en tu i en la teva mare. Els últims anys de la meva vida han estat dolorosos, m’he amagat moltes vegades per veure’t passar quan anaves a l’escola. Veure’t créixer sense poder-te dir res ha estat molt dur per a mi. Tens una mare forta i això em consola. De petita ja era molt llesta, ordenada i ambiciosa. Segur que ha fet de tu una dona de profit.

Estic a punt de marxar d’aquest món, i no vull fer-ho sense demanar-vos perdó a la teva mare i a tu. En vida no he pogut mostrar la meva estima per vosaltres; i ara us vull deixar un record i una ajuda. Si te la faig arribar a tu, és perquè sé que la teva mare no l’acceptarà.

Tens una part de la meva herència dipositada en metàl·lic a la Caixa de Pensions, custodiada pel director, el senyor Antoni Sol, i pel notari, el senyor Ignacio Figueredo que n’han tingut cura. Els interessos acumulats també et pertanyen. A més t’he deixat cinc-centes-cinquanta accions de l’empresa escocesa Tools Weavers Manson.

Aquest detall que us deixo no pagarà l’amargor i les mancances amb les quals heu viscut, però us ajudarà a tenir un futur una mica millor, quan jo no hi sigui.

Espero que em pugueu perdonar. I desitjo que continuïs sent com la teva mare, una dona forta i bona.

El teu avi, Rafael Mateu

Vaig plegar la carta, i me la vaig acostar al pit. Vaig respirar fondo. La vaig llegir dues vegades més, volia trobar el sentit en cada una de les paraules escrites.

“És veritat el que m’havia dit l’oncle. L’avi pensava en la mare i en mi. Escriu a la carta que reconeix el mal que ens ha fet i demana perdó.

Sí, jo li perdono. Llàstima que sigui tard. Aniré al cementiri, resaré per vostè i la mare, i li donaré gràcies pel regal. Sento alegria i tristor. Tinc ganes de riure i de plorar. Si la mare fos viva, tot seria diferent. Mare, com t’enyoro”

Passats aquests moments tan difícils i contradictoris, de plors i rialles a la vegada, em vaig aixecar, vaig rentar-me la cara a la pica de la cuina, i vaig començar a pensar què havia de fer. Havia après a sobreposar-me, deixar el cap fred i organitzar-me. Mai havia pensat que disposaria de més diners del que em pagaven per cosir o a la fàbrica. Tantes vegades com havia somiat amb vestits bonics, joies i festes, no m’imaginava que es podria fer realitat. Ara superada per una emoció nerviosa, feia càbales sobre quants diners serien. Potser podria pagar-me els estudis de modista, comprar un frigorífic. “Si la mare fos viva, ara mateix estaríem abraçades”

Quina bona noticia l’embaràs de la padrina, després de tants anys esperant. La trucaré per felicitar-la, una notícia així s’ho val. No sé si tindre temps d’anar fins a la telefònica, si no demà.

Vaig escalfar-me el dinar, que vaig engolir d’una revolada. Volia anar a Sants com cada setmana. No volia fer-me il·lusions. I si tot plegat l’import tampoc s’ho valia? Dilluns quan fos obert el banc ja m’informaria, mentrestant volia ser prudent.

L’amo del taller de costura, en Jordi, va notar de seguida la meva expressió diferent en entrar aquella tarda.

—Dolors, filla, veig que estàs molt contenta avui, feia temps que no et veia així d’eixerida. Has conegut algun xicot que et vol rondar? — I va somriure.

—Nooo... és que avui és el meu aniversari, faig vint anys.

—Oh! per molts anys! Sembla mentida, com passa el temps. Sembla ahir que la teva mare venia a portar els vestits amb tu als braços. Com passen els anys, filla. Mira, tria entre aquests estampats que m’han arribat. És un regal, agafa el que vulgui per fer-te un vestit. Si vols, et prenc mides i la setmana que ve el tindràs a punt per emprovar. Tu te’l passes a màquina i l’acabes.

—Ah!! De debò?

—Si filla, va, tria.

—Però, és que si no és negre, no m’ho podré posar...

—Ai, sí, és veritat, filla! Perdona, he estat molt burro.

—Gràcies, m’agrada que me l’hagi ofert, ara ja no pateixo per anar de negre. Ja m’he acostumat. Tinc molta feina, i m’estan passant coses bones i he de pensar i decidir coses importants. Ara mateix el negre ja no em molesta. I els meus cabells rojos, que sempre odiava, tampoc.

—Fas molt de goix, filla, no has de patir pas, Dolors—va dir el senyor Jordi— hi ha coses més importants a la vida.

—Ha, ha, ha, moltes, moltes!— vaig dir.

—Saps què farem el dissabte que ve?, et tindré a punt una roba una mica més fosca i elegant i no em podràs dir que no. Eh! Filla?

—Ah, si és així, accepto el regal.

El meu estat emocional havia canviat. I havia canviat tant que fins i tot m’adonava que respirava més bé. No sabia que en els meus pulmons i cabia més aire.

Vam triar el model del vestit que confeccionaríem i després de prendre’m les mides, vaig cobrar el dines dels vestits que havia cosit aquella setmana i vaig recollir-ne més per continuar cosint com sempre feia. Vaig córrer cap a l’estació, no volia perdre el tren de tornada a Sant Feliu. Tenia encara moltes coses per fer.

Vaig deixar a casa el farcell de roba i vaig tornar a sortir, per anar a casa la Mundeta. Abans, però, vaig passar per Cal Mata per comprar un pastís de nata i xocolata.

La Mundeta i els seus amics, amb qui els diumenges a la tarda fèiem el dòmino, en Lluís i en Vicens, m’esperaven. En Lluís era un home baixet molt tímid, però quan començava a agafar confiança ens feia riure molt. En Vicens duia sempre una branqueta de romaní a la boca que se la treia només per prendre cafè. Havien guarnit la sala dels finestrons amb garlandes i havien clavat a les parets amb xinxetes flors de colors fetes de ganxet . Era preciós. La taula parada amb estovalles de diumenge, copes amples de xampany, plats i forquilles de postres. I a sobre d’una cadira un gran paquet. Embolicat amb paper vermell, brillant.

—La veritat és que no m’ho esperava. Jo volia compartir el dia amb la meva amiga, per això vaig avisar-la el dia abans que portaria un pastisset, però no esperava que estiguessin tan animats i tinguessin tantes ganes de gresca.

—Va! Destapa-ho!— van cridar tots.

Jo estava impressionada per tot el que m’envoltava. Era tan bonic... Volia guardar aquell sentiment agradable. I em vaig decidir a obrir el paquet, ho feia molt a poc a poc per no fer malbé el paper de tan preciós que n’era. Tots estaven expectants per veure la cara que feria.

—Oooh! —vaig fer—. Una maleta!

—Per viatjar, a partir d’ara, tu i jo anirem a veure món— va dir la Mundeta entusiasmada per l’encert que havia tingut i la reacció que el regal m’havia causat. Vaig quedar parada, gratament emocionada.

—És molt bonica, hauré d’esperar a tenir vacances per estrenar-la.

La vaig agafar de la nansa i vaig caminar unes passes cap al passadís lluint la maleta de color verd fosc, amb la nansa i les tanques daurades.

—Què? Com em veieu? Faig cara de turista?

Vam riure tots. Un a un em van besar i em van desitjar un bon aniversari. Amb tot el trasbals, no vaig pensar ni amb la carta, ni amb els diners. Estava tan contenta. Vam cantar “Cumpleaños Feliz” , i abans de bufar les espelmes.

—Un desig, un desig! —cridaven tots.

Jo mentalment demanava, com cada aniversari, el mateix, poder conèixer el meu pare.

A tres-quarts de deu del vespre jo tornava cap a casa, em vam acompanyar el senyor Lluís i el senyor Vicenç, que no volien que anés sola tan tard pel carrer. Quan vam arribar a dalt del turó, i veient que no hi havia ningú al carrer, ens vam acomiadar. Jo vaig seguir caminant carregada amb la maleta. A la porta de casa meva, la Charito i el seu Paco s’estaven petonejant, eren tan junts i amagats que no els vaig veure fins que vaig ser-hi a damunt.

—Dolors, sí que vens carregada! —va dir la Charito.

—Sí, he estat celebrant el meu aniversari.

—És veritat, per molts anys, jo els faig dilluns. No serà del teu tiet, el regal?

—No—vaig respondre molesta pel comentari.

Ella va seguir com si no passés res. Van apartar-se de la porta i van seguir uns metres més enllà festejant.

—Bona nit— vaig dir.

No vaig sentir la resposta, tot fent un gest amb el cap, sorpresa per la indiferència que havia causat a la meva amiga, vaig entrar a casa.

Com sempre, vaig prémer l’interruptor. La bombeta va pampalluguejar i vaig veure la cara de l’oncle que m’esperava assegut al costat de la taula.

—Hola, Dolors.

Em vaig endur un bon ensurt.

—Què hi fa aquí?

—No t’espantis. Volia felicitar-te —va respondre ell mentre s’aixecava de la cadira. Li va costar posar-se dret, va fer un gest de dolor en estirar els genolls. Vaig pensar que feia estona que s’esperava.

—Gràcies, oncle. Però no em pensava que el trobaria aquí a les fosques i tan tard.

—He vingut cap al tard, però com que no t’he trobat he decidit esperar-te. El pany de la porta va tan balder que he obert sense clau— em va dir.

—Sí, ja ho sé, l’amo de la casa diu que amb el poc que pago de lloguer no tinc dret a reclamar cap reparació.

Vaig deixar anar la nansa de la maleta, amb l’embolcall vermell reposava a terra.

—I aquesta maleta? Vas de viatge? Tan aviat vols fugir amb els diners?

Un altre retret. Quina manera de fregar-me per la cara el fet d’haver rebut un regal. Haurien d’haver-me regalat un mocador i no hagués hagut de donar tantes explicacions, ni rebre tants desaires. Que poc em dura la felicitat, vaig pensar, en aquell moment.

—És un regal— vaig respondre enfadada, mentre revisava amb un cop d’ull que tot estigués ben endreçat.

—Jo no t’he pogut portar res. Em sap greu, però estic molt escurat.

—No cal que porti res. La veritat és que mai he tingut més regals que els de la mare. Ara que no la tinc, no esperava res de ningú, tampoc.

Vaig veure l’oncle molt enfonsat, més prim, els cabells més llargs, no s’havia afaitat, el seu aspecte era de deixat.

—Ja tens els diners? Quan me’ls donaràs?

—No, no els tinc —vaig dir-li sorpresa per fer la pregunta tan directa.

—Però... el notari, t’ho ha dit? No t’ha donat la carta?

»Jo hi era, saps, quan el teu avi va fer l’encàrrec al banquer i al notari. Va dir que volia que hi fos present, que no m’ho volia amagar. Però t’haig de dir que en aquell moment em va molestar molt. Davant dels seus amics vaig quedar com un drap brut. Però mira, ara... ara, estic content. Tu, d’alguna manera, me’ls has guardat.

Sense moure ni un muscle del rostre, va seguir amb la conversa. Jo estava astorada, potser no ho havia entès bé? Vaig voler explicar tal com havia passat:

—El notari ha vingut al migdia i m’ha fet entrega de la carta. L’he llegit. L’avi demanava perdó a la mare i a mi. M’he emocionat en llegir-la. Quina pena que la mare no hi sigui. Avui, he notat la seva absència com mai.

— Segurament que la trobes a faltar a ta mare, però has pensat quan em donaràs els diners?

El cos de l’oncle es feia gran mentre agafava aire.

—Els necessito!

—M’ho he de pensar.

—El què, has de pensar? —L’oncle estava molt enfadat.

—Els diners me’ls dona l’avi a mi. Què n’ha fet vostè dels seus?

—Tu no n’has de fer res del que n’he fet. Res. Jo soc un bon home, saps? Però si ho vols saber, he pagat els sous de tots aquests veïns teus, que són uns ganduls —el to de veu anava pujant i el coll de l’oncle s’inflava i s’anava posant vermell.

Em vaig quedar corpresa “pagava els treballadors amb els seus diners?”. Però per què ho feia?

—Oncle, si us plau, no cridi, els veïns el sentiran. Calmi’s, expliqui’m això que diu.

L’oncle va seure de nou i abaixà la veu.

—La fàbrica tenia molts deutes, Dolors. No arribaven comandes. El producte és obsolet. Els amos, la família Soler, viuen contents cobrant els beneficis, els treballadors cobrant les setmanades. I els problemes eren per mi. Els anys que el teu avi va portar la fàbrica tot era molt fàcil, estava tot per fer. Ara la gent pensa a comprar-se un pis, una nevera, fins i tot un cotxe. Però d’estovalles i tovallons tothom en té. El mercat està saturat.

—Ja, ho entenc, però si ja no té estalvis… Li queden encara la casa i els mobles?

—La casa no és meva, ni els mobles, tot és de la fàbrica. Les meves pertinences me les han posat en tres baüls. I un amic me’ls guarda. Tan sols alguna joia de la mare, que he desat per tu, dos rellotges i poc més, però si no m’ajudes me’ls hauré de vendre.

—Els quadres, els llibres, les estàtues i les làmpades no té res?, em diu que no li queda res de res?

—No tinc res—va dir l’oncle mentre abaixava el cap mirant a terra.

—Bé, dilluns quan el banc sigui obert i sàpiga quants diners són els que m’ha deixat l’avi, ja en parlarem.

Tot havia estat tan sobtat, que volia pensar més tranquil·lament què havia de fer. Vaig poder convèncer a l’oncle què marxés, em va costar, el vaig convèncer dient-li que podrien venir els veïns, si sentien alguna veu estranya a casa.

Aquell dia el recordo com un dels més llargs de la meva vida, van passar-me tantes coses, bones i dolentes, el meu cap estava a punt d’explotar.

Vaig anar cap als fogons per escalfar-me una mica de llet, mentre pensava en el que l’oncle m’havia explicat. Fossin els diners que fossin, a l’oncle l’hauria d’ajudar. Recordava aquella sensació agradable que havia tingut la primera vegada que vaig poder respondre “soc la neboda de Josep Mateu” .Estava agraïda de tenir una família. No volia perdre-m’ho. Potser l’oncle no ho havia fet bé a la fàbrica. Però, jo no volia  està sola, itornar al que havia estat. Si per això havia de renunciar als diners,  entregant-los a l’oncle per formar part d’una família, ho faria.

***

18 Coll i punys

Al matí de diumenge em vaig despertar tard, m’havia costat d’adormir-me i m’estava bé al llit. Però havia de fer la feina de sempre i no em podia torbar gaire. Feia un dia esplèndid. Just m’acabava de rentar el cap quan la Charito va trucar. Vaig anar cap a la porta i vaig treure el baldó. Vaig pensar que la Charito s’havia adonat que el que havia passat la nit abans no havia estat bé i a la seva manera es volia disculpar. Vam passar una estona assegudes a l’eixida, xerrant. La Charito m’explicava que estava molt enamorada del seu Paco.

—Demà és el dia del meu aniversari, em regalarà l’anell.

—De debò que et vols comprometre, ja?

—En tinc tantes ganes, el diumenge vinent els seus pares i els seus germans vindran a casa, el Paco parlarà amb el pare i així a partir d’ara ja podrà entrar a casa. He deixat la mare fent neteja a fons, vidres, persianes, el pare està emblanquinant la cuina, vol que tot estigui perfecte. I jo encara no m’he arreglat l’armari. Re-planxaré els llençols brodats i les estovalles per ensenyar-li a la sogra i que estigui contenta. Tinc una feinada.

»Quan el meu xicot torni de la mili ens casarem, estem arraconant per donar l’entrada d’un pis dels que diuen faran uns promotors al final del carrer. Ja hi ha molta gent apuntada.

—Sí, he vist el cartell, posa Inmobiliaria Urbanizadora, S.A., oi?

—Doncs sí, a la fundició on treballa el Paco paguen bé i fan hores extres. La seva mare es queda els diners de la setmanada i el Paco guarda el que guanya de les hores extres.

A partir d’ara com que podrem estar a casa no caldrà sortir a ballar cada diumenge. Passejarem i berenarem a casa. Com més diners guardem millor, però encara no t’he dit que el pare i el Joan ja tenen feina! Estem més contents.

Els han contractat a la fàbrica de ciment, a la Sanson, i guanyen més que a la fàbrica del teu oncle. Es veu que es necessita molt ciment per la construcció de pisos que s’està fent pertot arreu. Hem tingut sort. I mira, a la tarda després de dinar, encara poden seguir fent alguna feineta als camps, com abans. Al final del dia arriben a casa amb bledes, carxofes o cols, i tot ajuda.

La conversa amb la Charito em va anar bé. Jo escoltava i somreia, perquè també estava contenta, si la gent que va quedar afectada pel tancament de la fàbrica de l’oncle trobava feina, era el millor que podia passar al poble.

Però jo no vaig explicar-li res de la visita sorpresa de l’oncle, ni del notari, ni dels diners que m’havia deixat l’avi, tampoc de les males estones que em feia passar el senyor Torreglosa, tot i que vaig estar temptada de fer-ho. Hauria de mesurar molt les paraules, la Charito era molt extravertida i exagerada i no guardaria silenci. Ho explicaria amb detalls a les amigues del forn de pa on treballava, i a mig matí, ja ho sabria tot el poble.

Les notícies bones les volia pair bé i prendre les decisions el més serenament possible, i pel que feia a les desagradables les volia tancar evitant l’enfrontament. No volia tenir més conflictes. Possiblement, aquesta manera de fer diferent davant dels problemes ens diferenciava a les dues.

Ens vam abraçar i vaig desitjar-li un feliç aniversari per si no ens vèiem.

A la tarda, vaig anar fins la telefònica a trucar a la padrina, per donar-li l’enhorabona, estava contenta amb el seu embaràs, la criatura naixeria el març, després de tants anys i quan ja havia desistit a la possibilitat de ser mare, el seu desig es va complir. Quina felicitat!

Sortint de la telefònica vaig encamina carretera avall fins a casa de la Mundeta, allà sí que vaig esplaiar-me. El dia abans, amb la festa d’aniversari, no havia tingut l’oportunitat, no era el moment. Portava la carta de l’avi. Li vaig llegir a la Mundeta; estavem juntes i emocionades. Vaig deixar-me anar i vaig plorar. Tenia la ferida tendra, la mare encara no feia un any que era morta. Les cançons de joventut que em voltaven pel cap, “oh papa, di papa, dímelo”, de quan hi havia la mare, s’havien convertit en preocupacions. Pensava que encara no tenia dret a estar contenta, feia massa poc que la mare era morta.

—Dolors, és l’oportunitat de refer la teva vida de manera important. Podràs sortir d’aquella casa trista. Podràs estudiar! Podrem viatjar juntes! No et fa il·lusió? Per fi trauràs faves d’olla.

—Sí, Mundeta, això ho sé. Però sense la mare no tinc a ningú com a família per gaudir-ho.

—Dolors, jo puc ser la teva família, si em deixes, el tracte fa el parentiu—va dir-me la Mundeta corpresa pel comentari pertorbador que jo li havia fet.

—Jo l’aprecio molt, ja ho sap, i el regal d’ahir em va realment emocionar. Però família de sang no en tinc. Sempre he trobat a faltar el pare. I vostè em dirà, quin pare? El que no he conegut?, el que m’han amagat?, i si és viu? És estrany enyorar algú que no s’ha tingut mai. Però ho sento així. Sé que la mare no tornarà mai més, però, i si tingués pare?

La visita de l’oncle, interessant-se pels diners, també va sortir durant la conversa. A la Mundeta no la va estranyar.

Jo parlava amb el mocador arrugat entre les mans que estrenyia amb força. La decisió que havia de prendre m’inquietava. Què volia fer? Què podia fer? Què havia de fer? Com ho havia de fer?

Realment, la Mundeta volia que obrís els ulls, em deia que: malfeiner cap eina li va bé, que l ’oncle havia tingut una vida plena, que havia nascut amb la flor al cul. Criat sense penúries, amb possibilitat d’estudis. Pujat amb l’amor dels pares. Ho tenia tot i no ho havia valorat.

També sempre la padrina m’havia parlat de la falta de coratge per rebel·lar-se, quan la mare li va demanar ajuda. No va fer mai ni una acció que el comprometés. No va portar la contrària als seus pares. Pensava més a divertir-se que en el fet dolorós d’abandonar la seva germana. Totes aquestes eren les meves reflexions. Antagonistes amb la vida de la mare, havia de valorar els pros i contres per decidir.

Res era millor que parlar amb la Mundeta, perquè m’ajudava a pensar en veu alta. Vam sortir a estirar les cames i prendre una mica d’aire. Vam passejar pel Parc Nadal, parelles de joves feien el mateix que nosaltres en sortir del cine. Moltes de les noies tenien la meva edat. He de reconèixer que em sentia diferent de totes elles, no sé molt bé per què. Segurament les meves prioritats eren unes altres. En aquell moment vaig prendre la decisió de tallar-me els cabells, volia veure’m gran.

El dilluns vaig anar a la feina; portava la roba i el pentinat de sempre. Pretenia que no es notés el que m’havia passat el cap de setmana, tampoc vaig dir res a les companyes que era el meu aniversari. Vaig demanar de sortir a les deu per anar a casa del senyor notari. Vaig quedar amb la Mundeta a la porta . Vam seure al despatx i, poca estona després, va arribar el senyor Sol, director de La Caixa de Pensions, que també havia de ser present a l’obertura de l’escrit que oficialitzava l’entrega de l’herència. El resum de l’escrit amb l’aportació del compte final del banquer venia a dir el següent:

La senyoreta Dolors Mateu Mateu, en condició de néta de Rafel Mateu Vives, disposarà de quatre-centes-seixanta-cinc-mil pessetes més els interessos esdevinguts fins el dia del seu aniversari i de cinc-centes-cinquanta accions de la companyia escocesa Tools Weavers Manson. El valor total de l’herència al dia del seu aniversari és al canvi en pessetes de vuit-cents vint-i-tres-mil, cinc-centes cinquanta-quatre pessetes i vint cèntims.

Era rica. No sabia què faria ni què decidiria, però en aquell moment se’m va dibuixar un somriure a la cara. Podria deixar la feina i amb ella enterrar la por que em feia el senyor Torreglosa. Podria marxar del fred i la humitat de la casa, podria estudiar el que m’agradava, fer patrons, cosir vestits i abrics, descobrir teixits, puntes, cintes, viatjar amb la Mundeta. Ara tot seria possible.

Vaig signar on em van dir, papers, copies i copies. Vaig guardar a la bossa la llibreta de la Caixa de Pensions on el saldo apuntat a mà era de molts números. El senyor Sol em va oferir acompanyar-me fins a l’oficina a la carretera general, per si volia treure un primer import i gaudir del regal de l’avi. Eren molts diners.

La Mundeta, també emocionada, em tocava el braç i em pessigava, perquè m’adonés que el que estava vivint era veritat. Ens vam abraçar les dues mentre érem dins del despatx. Jo no vaig poder aguantar l’emoció i les llàgrimes em van brollar. El notari i el banquer tancaven un compromís assolit feia molts anys vers un amic, més continguts es feien copets a l’esquena mentre s’estrenyien la mà.

Vam deixar passar uns minuts, per refer-nos tots plegats. Vam abandonar la notaria. I ens vam dirigir a l’establiment bancari. Tot plegat havíem trigat una hora. Pel camí vaig pensar quants diners necessitaria per convidar a la Mundeta a dinar i potser per alguna cosa més.

S’havia girat vent, s’acabava l’estiu i el cel estava enteranyinat, gris, els plataners de la carretera deixaven caure les primeres fulles. No havíem agafat paraigües i potser el necessitaríem.

Amb la llibreta dins la bossa de la mare i les dues mil pessetes que havia tret del banc, li vaig demanar a la Mundeta si em volia acompanyar. Primer a portar unes flors al cementiri i a donar gràcies. Després podríem anar a dinar a Barcelona.

No s’hi va negar. Ens miràvem i rèiem sense dir-nos res. Vam arribar a Cal Leopoldo en taxi. Uns entremesos variats, un arròs de peix, una ampolla de xampany i unes lioneses de nata. Tot era boníssim. Jo no havia menjat mai tant. Volia passar-m’ho bé, oblidar la mare per un moment i gaudir del fet de tenir diners.

I encara que la mar no acompanyava, vaig voler pujar a les Golondrinas. Era un caprici que volia complir perquè amb la mare en parlàvem que ho faríem i no va poder ser. Assegudes, contemplàvem les gavines que volaven sobre el cel enfosquit. Volíem imaginar un futur millor. Fèiem plans.

—Hauré de buscar escoles a Barcelona, però primer aniré a la fàbrica a acomiadar-me. He dit que sortia a fer un encàrrec a cal notari i no he tornat...

—No t’amoïnis pas. La teva feina ja la farà un altre. Això rai.

—Què creu que haig de dir Mundeta?

—Digues la veritat, que el teu avi t’ha deixat alguns diners i vols estudiar, per això plegues i tot sortint per la porta els fas pam i pipa, ha, ha, ha.

—Ai! Mundeta. Sí, la veritat és que en aquest moment, que no haig de pensar en si podré pagar el lloguer de la casa, i que tinc les espatlles cobertes, em sento més forta per plantar cara a qui toqui. M’ha canviat molt la vida en un moment. Començaré demà i faré via. Li diré al senyor Jordi que vull estudiar, estarà content. Però si puc continuar cosint per a ell, ho faré. M’agrada.

La Mundeta anava fent que sí amb el cap. A moments assentia, a moments proposava.

—Saps que m’ha vingut al cap, ara? Potser avui hem estat molt ràpides i no hem afalagat prou els amics del teu avi; per la gestió tan discreta que han fet durant anys i pel suport que t’han ofert i molt possiblement els necessitaràs per gestionar tots els diners. Crec que hauries d’organitzar un dinar i convidar-los per agrair-los-ho. Paga la pena i has de quedar bé.

—És veritat, ara que tinc diners i no patiré per si em surto del pressupost, ha, ha, ha. M’haurà d’ensenyar, Mundeta, com van aquestes coses, jo no hi estic avesada.

—No t’amoïnis, sigues natural, tal com ets. No hi ha res millor que comportar-se amb senzillesa i educació com fas tu. Pots escriure una nota i deixar-la a la secretària per convidar-los. Estaria bé fer un dinar, ja mirarem un lloc que els pugui agradar, a més podràs aprofitar per preguntar coses del teu avi.

—Sí, té raó. No hi havia pensat. No sé què faria sense vostè— vaig dir-li mentre ens miràvem als ulls i li veia a la Mundeta cara de felicitat, estava contenta per mi.

—Voldràs fer un viatge amb mi? Podrem anar a Montecarlo. A veure el Casino i aquests famosos que t’agraden tant.

—Oh... sí. Podrem fer tantes coses, que fins i tot em fa por d’abusar i que alguna cosa es trenqui i em desperti.

De mica en mica dins la barca vaig entrar en melancolia. Tenia més diners que mai havia somiat. Però em faltava la mare. La por per no saber gestionar els diners em feia vertigen. Al sortir del port vam donar l’excursió per acabada. Plovia. Tenia ganes d’arribar a casa. Tot era molt bonic i a la vegada nou i desconegut. Estava cansada, tantes emocions m’havien baldat.

Era mitja tarda, quan vaig arribar a casa, vaig anar directament al llit. El passeig amb Golondrina m’havia girat el dinar, no havia estat una bona idea, el vent i la humitat del mar m’havien deixat gelada. No em podia treure el fred de sobre. Vaig posar un altre cobrellit per estar més abrigada. Un cop al llit vaig recordar que no havia felicitat a la Charito, no em sentia amb forcés. Era massa fort el que m’havia passat. Ho havia de pair abans d’explicar.

Dimarts, l’endemà, em vaig llevar tard, no volia córrer. Era important fer les coses bé, no perdre el cap. Aniria a la fàbrica de metalls per acomiadar-me.

Feia un bon dia, després de ploure tota la nit, el cel havia quedat net. La pols havia desaparegut. El carrer tenia petits i nets basals d’aigua.

A les deu, vaig anar a veure el senyor Isidre i en Quimet. Els vaig agrair l’esforç per ensenyar-me totes aquelles feines noves per a mi i els vaig dir que havia pres la decisió d’estudiar. Volia ser modista, i gràcies a una herència que havia rebut, ara tenia l’oportunitat de poder-ho fer. Després de desitjar-me sort, vaig anar a trobar a les secretàries del senyor Torreglosa. Per cert, ell no hi era.

La Mercè estava una mica empipada, perquè el dia abans no havia tornat després de demanar permís per sortir una hora. La Filo, en canvi, estava molt contenta pel meu atreviment, amb un mocador lligat al coll de costat que la feia molt xic em va dir:

—Nena, el que has de fer és buscar-te un bon dandi i deixar-te d’estudis, que la vida són quatre dies i s’ha de gaudir. —Ella que sempre tenia sortides per tot, va ser la que em va abraçar més fort.

Finalment, vaig anar a parlar amb el responsable de personal. Jo tenia clar que no volia treballar ni un dia més. Va castigar-me, per no avisar abans i vaig perdre el “finiquito”.

Després vaig passar per la notaria i el banc per deixar les notes, els convidava el dijous al restaurant del Centre a la una del migdia per dinar. La Mundeta i els seus dos amics, en Lluís i Vicenç també estaven convidats.

Dimarts i dimecres vaig estar cosint, volia acabar la feina i anar al taller per preguntar al senyor Jordi quina escola o quin mètode de Corte i Confección seria la millor per mi. Eren moltes les coses amb les quals havia de pensar i decidir. Per això, la calma de ser a casa cosint tranquil·la m’ajudava.

Aprofitant la pujada a Barcelona, vaig anar a tallar-me els cabells a la perruqueria on sempre veia fotografies de noies modernes. Vaig sortir canviada. El cap amb els cabells curts no hem pesava gens. Em feia la cara més alegre. El crepat em donava més volum, la laca que portava era massa forta, em tocava els cabells amb la mà i semblava que portés un casc de guerra. Hauria de dormir amb una red si volia mantenir el pentinat uns dies. Vaig guardar-me la cabellera per si decidia algun dia fer-me un postís o vendre-me-la.

Va arribar el dijous, jo estava una mica nerviosa, però a la vegada també contenta. Vaig posar-me el vestit nou i elegant que m’havia fet amb la roba que em va regalar el senyor Jordi. Vaig cosir tota la nit abans per poder-lo estrenar. Tal com va dir l’estampat blanc i negre era molt elegant.

Vam seure a la taula rodona del fons de la sala del restaurant, que els dies de cada dia no era massa ple. Tots comentaven l’encert del nou pentinat. Vaig començar l’àpat amb unes paraules que m’havia apuntat per no equivocar-me i no deixar-me res per dir. Em feia una mica de vergonya. Però els amics de l’avi s’ho mereixien i ho volia fer:

“Després d’anys de penúries, avui puc dir què gràcies al meu avi tindré un futur millor. Un futur que desgraciadament no podré compartir amb la persona que més m’ha estimat i he estimat, la meva mare. Com vostès saben, ara ja no em fa res dir-ho i encara que mai deixaré de buscar-lo, tampoc tinc pare. Estic sola.

“Per això els hi haig d’agrair que vostès hagin actuat com una família per mi. Han estat complidors del mandat del meu avi, cosa que els honora, i com si vostès fossin ell i el tingués davant els dono les gràcies. Moltes gràcies”.

Em vaig aixecar i vaig anar a besar els dos homes grans, que van agrair el detall. La Mundeta i els dos amics convidats van aplaudir al final de la lectura.

El dinar no podia començar millor. El senyor banquer va avisar-me que si volia vendre’m les accions de la companyia escocesa, hauria de viatjar fins a Edimburg. Jo, tot mirant a la Mundeta, vaig considerar aquesta possibilitat com l’oportunitat de fer la primera sortida i estrenar la maleta. El Vicenç i el Lluís també es van afegir a la proposta, amb l’excusa que en Vicenç sabia anglès.

El senyor banquer, durant el dinar, va elogiar la capacitat de fer negocis del meu avi i va explicar-nos moltes coses d’ell:

—Era astut i a la vegada tenia mà amb els treballadors. Tothom l’apreciava. Va fer créixer l’empresa, va multiplicar la producció. Va participar activament en la creació de l’escola d’oficis de Sant Feliu “Natzaret” on no solament s’aprenia a ser teixidor, també soldador, electricista o fuster. El cònsol anglès de Barcelona, va visitar la fàbrica quan va adquirir un nou model de torns fabricats a Anglaterra, que va canviar totalment la indústria tèxtil Espanyola. I durant els temps dolents, als anys de la guerra amb restriccions d’electricitat, va saber aprofitar les màquines de vapor antigues que havien quedat obsoletes i les va rescatar per seguir treballant. No tenia por de res. Sempre deia que amb cap i treball tot es podia aconseguir.

Em va agradar molt, saber-ne coses. Podia veure, en el que explicaven certa semblança amb la mare. Va ser al final, quan portaven els cafès, que la conversa va parar-se en sec. Jo que era d’esquena a l’entrada, no vaig veure què passava, però sí que vaig adonar-me de la reacció estranya de la resta de comensals, que veien el que succeïa darrere meu. Em vaig girar.

Entrava Josep Mateu i el seu amic Torreglosa.

—Bon profit, senyors, ja veig que estan de celebració! —El posat sarcàstic de l’oncle, contrastava amb la dels comensals que tenien les galtes i els ulls vermells per l’àpat. Vam quedar tots parats.

—Josep, no tens cap dret a retreure’ns res—va dir el senyor notari. —Saps perfectament, que el que hem fet era desig del teu pare.

—Disculpin! L’error ha estat meu, l’havia d’haver convidat. —Em vaig posar dreta i vaig seguir— He estat molt desconsiderada. Ho sento, oncle. Segui i prenguin les postres amb nosaltres, faré portar cadires.

—No cal, ja marxem. Tu i jo ja parlarem, Dolors —va dir l’oncle.

—D’acord, quan vostè vulgui i perdoni. Em sap greu que no es puguin quedar, jo...

L’oncle i el seu amic, Torreglosa, que no havia obert boca, van marxar. Els companys de taula, van fer-se mirades entre ells, van arrancar una nova conversa traient importància al fet succeït. Però l’animació s’havia acabat.

A la sortida del restaurant, vaig sentir a la Mundeta que deia als seus amics, “aquest home em fa més por que una pedregada”

Jo vaig quedar més enrere amb el senyor Sol i el senyor Figueredo i els vaig dir:

—No es preocupin pel meu oncle, ara està una mica nerviós perquè l’afer a la fàbrica l’ha deixat econòmicament tocat. Jo miraré d’ajudar-lo amb el que pugui.

El senyor banquer em va respondre:

—Dolors vigili, el seu oncle té la mà foradada. Quan necessiti consell vingui a veure’ns. Sap que sempre podrà comptar amb nosaltres. Els diners són en bon lloc. L’ajudarem a gestionar-los bé.

—El mateix li dic—va dir-me el notari. — Sempre mirarem per vostè.

Vaig marxar cap a casa, amb el pensament posat en l’oncle. Tenia diners suficients per ell i per mi. No el volia deixar abandonat. Però les paraules dels amics de l’avi i la Mundeta, m’impedien fer-ho plenament convençuda. Tenia dubtes. Hauria de buscar l’equilibri, la solució que fos acceptada i ben vista per a tots. Jo volia tenir l’oncle a prop meu, era la meva família. Encara que no volia malgastar els diners, m’havia d’assegurar que ell els utilitzaria correctament. El que tenia clar, és que si no li donava els diners a l’oncle, ell no em voldria com neboda i això seria molt dolorós per a mi.

***

19 Passar a màquina

Jo era a l’eixida encaterinada amb les figures que veia al cel, milles d’ocells es movien a gran velocitat, es preparaven per marxar. Vaig sentir picar a porra.

L’oncle anava en mànigues de camisa i un jersei a la mà.

—Passi, oncle, passi—vaig dir. El veia diferent sense corbata; per sota del puny li sortia la rodeta del rellotge d’or. Duia les sabates brutes de pols.

—Hola, Dolors, vinc per parlar.

Vaig pensar que ja havia arribat el moment, desitjava que fos fàcil arribar a un acord. Encara que no tenia clar què faria. Després de rumiar, dia i nit, no sabia què proposar-li. Tal com anés la conversa prendria les decisions o li demanaria més temps per pensar. Vam seure un davant de l’altra, a la taula. Un got i una cullera eren sense rentar dins la pica.

—Oncle, vol una mica d’aigua?

—Sí, si us plau, de la parada de l’autobús fins aquí dalt hi ha un bon tros.

L’oncle va beure a poc a poc. Crec que cap dels dos teníem clar com començar la conversa. Potser perquè teníem por d’acabar-la malament.

—Oncle, no puc donar-li tots els diners, no és el que volia l’avi— vaig dir de cop.

—L’avi! Ara has descobert l’avi? L’avi no sabia que jo estaria en aquesta situació.

Al carrer, soc al carrer! No ho veus? —va dir l’oncle alçant la veu. — Si fas cas dels que t’envolten, t’ensarronaran i dintre d’uns anys estaràs com jo, arruïnada.

—Els diners els invertiré en una casa millor i estudiar, crec que m’ho mereixo.

—Tu ves fent. Amb aquests amics que t’has fet i que tant te’n refies et prendran els calés. El banquer en sap un munt. A mi em va deixar pelat. Recorda que he estat l’única persona que t’ha ajudat.

Jo estava convençuda que tots m’havien ajudat, però solament jo havia tingut el coratge de sortir-me’n i prou plors que m’havien costat.

—Hi ha molta gent que m’ha ajudat, oncle, és veritat i a tots estic agraïda.

—Molta, molta, no. Qui, sinó jo, vaig pagar l’enterrament de ta mare. I després, la padrina, la gran padrina, no va trigar gaire a fer-te fora de casa seva.

—La padrina tenia un viatge important de negocis i jo no volia ser sola a Vilafranca Aquest va ser el motiu de tornar a Sant Feliu a casa meva. Les setmanes que vaig ser allà em van cuidar molt i vaig poder refer-me de la mort de la mare. Ara la padrina serà mare i està molt enfeinada.

—I què?, encara no ha tornat del viatge? Però bé no vull seguir per aquest camí de retrets. Ja me’n vaig adonar que no comptes amb mi per cap celebració. El dinar d’ahir amb els teus amics em va fer molt, molt de mal.

—Ho sento, oncle, no sabia com avisar-lo. No sé on s’està.

—Deixem-ho, tens la carta del meu pare? M’agradaria llegir-la.

—La tinc guardada, ara la portaré.

Vaig entrar a l’habitació i la vaig agafar de dins l’armari. L’oncle me la va estirar de les mans i la va llegir en silenci.

—Té, no hi diu res, rampells de vell…

—Què volia que hi digués ? —vaig preguntar confosa pel comentari desagradable de l’oncle.

—Res, coses meves. Però, veiem, siguem clars, puc comptar amb tot o una part dels diners per mi, sí o no?

—Crec que hauríem d’arribar a un acord, que sigui bo per tots dos. Vostè no té casa, jo en tinc una de lloguer en condicions no massa bones; no obstant això, podria venir a viure aquí. Amb els diners de l’avi, podem comprar la casa, i fer obres per ampliar i acabar-la com cal. Vostè em fa de pare, busca feina i ens fem companyia l’un a l’altre.

—Jo sempre he viscut sol, no m’avindria a estar amb tu. A casa sempre hem tingut dones que fan les feines i cuinen. Però al final del dia estava sol, sempre he entrat i sortit quan m’ha donat la gana. Això que em proposes no m’ho esperava…

—Sí, però ara tot ha canviat i haurem de fer l’esforç d’avenir-nos. Com passa a totes les cases. Les dels meus veïns també. L’amor es crea amb la convivència i jo en soc falta i crec que vostè també.

—Aquest oferiment teu l’haig de rumiar, no sé si estic preparat per fer-te d’oncle d’aquesta manera.

—Aquí, pot tenir casa seva, no la rebutgi.

Es va fer un silenci, tots dos miràvem a terra. Teníem por de veure’ns la cara i no arribar a un acord. L’oncle encara no estava preparat. Va aixecar-se i va dir-me:

—Marxo decebut de la teva proposta. No sé si la podré acceptar. Crec que em consideres un home de baix nivell. I encara em queda orgull com per no acceptar-lo. Ja buscaré fora d’aquí el que més em convingui.

Jo també em vaig aixecar. No vaig dir res. El vaig acompanyar fins a la porta. L’adeu que ens vam dir, va sonar trist.

Vaig sortir a l’eixida. Vaig seure al pedrís amb les cames encongides. El cel era bonic. Estava contenta, vaig respirar fondo i alleugerida. Després de preocupar-me per com seria la reunió amb l’oncle, la proposta m’havia sortit de la boca sense haver estat meditada abans. Pensava que havia fet bé, convidar a l’oncle a viure amb mi. No hi havia pensat abans, però estava convençuda que era una bona solució pels dos. Bé, l’oncle s’ho pensaria. Ja havia passat tot. Notava que començava a manar, a triar, a decidir. Començava una nova vida.

A la tarda aniria a parlar amb el llogater, li demanaria quin preu voldria cobrar per vendre’m la casa. No calia esperar més, tenia els diners i volia passar via.

***

20 Sobrefilar

Sis setmanes després era propietària de la casa. Vaig anar a trobar el Bernal, el paleta de Sant Feliu, que faria un lavabo amb plat de dutxa i dues habitacions més traient espai de l’eixida. Ja no calia tenir conills i gallines, l’hort també quedaria reduït, mantindria els arbres fruiters i algunes flors. Arrebossarien la façana i la pintarien de color blanc. Dins enguixaria de nou les parets. Posaria finestres i porta nova, mai més hauria de pensar en el fred que s’escolava. La proximitat de la riera, procurava un entorn humit, frondós de vegetació, però també rovellava i malmetia els materials barats dels quals estaven fetes les cases. La reforma acabaria amb les precarietats.

Tots els veïns del carrer que van saber de l’herència el mateix dia que vaig parlar amb la mare de la Charito, se’n van alegrar. I més encara quan vaig dir que havia comprat la casa i que em quedaria a viure al barri. Els comentaris que tant m’havien ferit temps enrere, quan l’oncle era desaparegut, van ser oblidats del tot pels veïns. Ara, jo, la Panochita, tenia diners i seguiria sent del barri de la riera de la Salut.

I més que ningú, tenia ganes que el temps passés de pressa. No havia tornat a veure l’oncle, però seguia amb l’esperança que ell s’ho pensés i vingués a viure amb mi. No havia renunciat mai a tenir una figura paterna a la meva vida. Vivia obsessionada per no estar sola. Tenir un recolzament que m’acompanyés en els mals moments o tenir algú per cuidar, és el que desitjava. Aquells dies feia un any de la mort de la mare. Revivia les hores amb la mateixa intensitat que quan les vaig viure de debò. El dia que es va posar malalta, la visita del metge, el rosari, l’enterrament. L’olor dels ciris a l’església, l’olor de sofre a la nostra habitació. I a poc a poc anava assumint que estaria sempre sola. Els revivia sabent que no podia tornar enrere. Van ser dies dolents, tristos, em vaig buscar més feina per tenir el cos i el cap ocupat i així apaivagar una mica el dolor, volia anar cansada per poder dormir a la nit, vaig escombrar i fregar tota la casa dues vegades.

La padrina va venir a veurem, se li començava a notar la panxa, estava radiant. Vam tenir prou estona per explicar-li tot l’afer de l’avi i l’herència. Ella es lamentava, igual que jo, que la mare ja no ho gaudiria. Però, li semblava bé totes les reformes que volia fer a la meva vida. Vam acomiadar-nos amb una forta abrasada.

Mirava d’animar-me, ja m’havia inscrit a l’acadèmia Corte y Confección de L’Instituto Internacional Martí, al carrer Aragó a prop de l’estació de tren del Passeig de Gràcia de Barcelona. Era una estudiant avantatjada; repassava els llibres i moltes de les tècniques que ensenyaven ja les coneixia, «mangas, cuellos, drapeados...» Aquest fet em donava seguretat i em feia sentir feliç, orgullosa de mi mateixa.

La Mundeta era la que més em trobava a faltar, ara no tenia tant de temps per petar la xerrada, Quan no cosia pel senyor Jordi, seguia cosint pels deures de l’acadèmia i estudiava. A més els paletes eren molt bruts i no parava de treure pols i brossa de tot arreu. A la meva habitació hi feia vida, vaig canviar el llit de matrimoni per un de petit, així vaig tenir més espai per posar-hi la màquina de cosir, la taula i les dues cadires baixes de boga. Amb la llum de la única finestra que donava al carrer ,i on no entraven el paletes, intentava fer-ho tot. Era el lloc més net de la casa.

La Mundeta m’havia ofert casa seva mentre feien les obres, però estar a sobre dels manobres era convenient. Quedàvem els diumenges per anar juntes al restaurant Centro a menjar entremesos i canelons. Mentre dinàvem parlàvem d’organitzar un viatge a Anglaterra amb els amics de la Mundeta. Passaríem dues setmanes fent turisme i aprofitaríem per visitar l’empresa de la qual el meu avi m’havia regalat les accions. Això sí, esperaríem a juliol o l’agost de l’any vinent, quan tindria les obres i el primer curs de modista acabat. La Mundeta em deia rient: Sí sobretot, no fos cas que et relaxessis massa abans d’hora, i tranquil·la dona que bé prou que toques de peus a terra.

Va ser un diumenge a la tarda, que després de dinar i xerrar una estona amb la Mundeta, havia arribat a casa i m’havia posat a treballar, a la meva habitació. Retallava els patrons que havia dibuixat a l’escola i escoltava fluixet “Pequeña flor” de José Guardiola a la ràdio, quan vaig sentir crits a la casa del costat. Eren veus d’homes. No vaig fer cas, amb la feina i la música “Yo arranqué del jardin del amor una pequeña flor” Però al cap d’un moment, els crits eren al carrer. Sentia veus que discutien. Vaig aixecar-me de la cadira i vaig treure el cap per veure què passava; el pare i els germans de la Charito estaven al mig del carrer escridassant-se; la mare estirava el braç del seu home perquè es calmés. La Charito plorava com una magdalena en mig de tots ells, s’abraçava al seu Paco que feia cara d’espantat.

Vaig sortir al carrer, vaig acostar-me al grup per mirar de posar pau, en aquell moment la Charito en va veure i va venir corrent cap a mi, em va abraçar sense poder parar de plorar. Vam entrar a casa.

—Lo van a matar, entre todos lo van a matar—deia la Charito entre llàgrimes.

—Calma, calma, explica’m, què passa?

—Ai! Ai! Que el meu pare i els meus germans volen matar al Paco. Déu meu quina desgràcia. Ell no és poruc, però s’ha espantat. El meu pare està molt enfadat molt, molt. —La Charito parlava de pressa, quasi no se l’entenia, estava molt excitada.

—Tranquil·la, no passarà res. Però per què es barallen?

—Dolors, és que tu ets molt innocent; què vols què passi? Que no m’ha vingut la regla! —va dir la Charito entre sanglots. —Li he dit al Paco que vingui amb mi a dir-ho a la família, i el meu pare s’ha enfadat tant, tant, que el meu Paco ha sortit corrents. Els meus germans l’han perseguit i quan l’han agafat, el volien estomacar. Per sort, la mare els ha parat.

—Charito, no ploris, tot anirà bé. Els teus pares t’estimen.

—Dolors, dona’m aigua, estic tan nerviosa, hauria de tornar, però ara la que rebré seré jo. La mare m’ha mirat amb una cara... Però em casaré i ja està.

Em va tornar el got buit. Va sortir sense acomiadar-se. La vaig seguir fins a la porta del carrer que vaig deixar oberta per si la meva amiga decidia tornar per demanar auxili.

Els crits, en caminà la Charito cap al grup, van ser els de la mare, que l’esperava palplantada amb les cames obertes i les mans a la cintura.

—Ya te lo decía yo, vete con cuidao que los hombre solo quieren eso. Y ya ves, ya tienes el bombo. ¿Y ahora qué? Tú estás preñá y nosotros apañaos.

Al cap d’una estona, com que les discussions seguien i jo volia acabar la feina, vaig tornar cap dins deixant la porta ajustada i vaig seguir cosint, sense treure’m del cap la Charito. Quin futur li esperava? Jo no permetria que li passés com a la mare. Vaig parar la ràdio. Estava pendent del soroll del carrer. Patia per la meva amiga, però estava segura que l’amor de la família ho superaria tot.

Eren quarts de deu del vespre quan la Charito va entrar a casa.

—Ja està. Dolors, em caso. Tot s’ha aclarit.

Ens vam abraçar. La Charito no parava de riure i plorar a la vegada. Em va dir que era feliç. I m’explicava esbufegant:

—Els he fet veure que el meu Paco és un bon noi i treballador. Ell m’ha demanat que em casi i li he dit que sí. El papa i la mama estan més contents. Aquesta setmana anirem a parlar amb el capellà perquè busqui data. Estic tan contenta! Em caso. Em caso. Em faràs el vestit?

—Sí, sí que te’l faré, i et regalaré la roba i les sabates.

—Oh! Si! Que bé!

Vam continuar abraçades una bona estona. La Charito tenia la cara vermella pels plors i lluïa una rialla de dents blanques. Em va explicar que tot havia anat tal com ells havien planejat.

El Paco havia d’anar a fer de soldat, li havia tocat a Melilla, massa lluny per la Charito. Ser casat i pare reduiria el temps d’estada a milícies, presentaria els papers i es llicenciaria abans. Volien estar junts, res era més important. Fer pasqua abans de rams no els feia menys feliços.

Quan va marxar, seguien les veus a casa de la Charito, eren crits d’alegria ¡Viva los novios! Em va costar poc imaginar-me’ls tots abraçats. Asseguda, cosint, pensava: “al costat de casa hi ha hagut un daltabaix, però la família està per això i molt més. S’estimen”. La Charito s’ha promès i serà feliç amb el seu Paco. M’alegrava per ella. Hores després i dins el llit, jo continuava donant-li voltes, comparava la Charito amb la mare. Com de dur hauria de haver estat quan va ser expulsada de casa seva. La mare tenia la mateixa edat que la Charito quan va quedar embarassada, sense família i sense el promès. Completament sola. Bé, la padrina va ser l’única crossa, el fet que visqués a Vilafranca va permetre ajudar-la amb una certa discreció. Cada vegada tenia més ganes de saber qui era el meu pare, ara que celebrava el primer aniversari de la pèrdua, m’anava creixent l’obsessió, el desig de saber-ho tot. També vaig pensar que potser el meu pare, com el Paco, havia fugit en saber de l’embaràs.

El dissabte següent vam baixar a Barcelona a comprar la roba de color blau clar, pel vestit de la Charito. La Maria no va voler que fos blanc, però res li feia perdre la il·lusió. Estava contenta d’estrenar vestit, coll rodo, la màniga tres quarts i vora sota genoll. Per sobre les espatlles, donat que el temps refrescava, vaig proposar de fer-li un guardapols vaporós d’un color blau estampat més fosc. Passada la boda l’aprofitaríem per modificar-lo i fer-li el vestit d’embarassada, ja més estiuenc per les dates que l’hauria de portar. Van ser quatre setmanes intenses, de proves i nervis per acabar-lo a temps.

Jo dormia poc, estava molt enfeinada; entre el vestit de la Charito, la feina de l’Institut, cosir pel taller, triar els materials i barallar-me amb els paletes, tenia poc temps per reposar.

La boda va ser el diumenge abans de Nadal, eren les nou del matí i tot i que el sol lluïa, el fred també hi era. La núvia preciosa, acompanyada del seu pare caminava davant, la resta de familiars darrera. A la porta de l’església hi havia també molta gent que volien veure-la entrar: clientela del forn de pa on treballava ella o companys de l’equip de futbol del Sant Feliu on jugava ell.

Mentre eren a l’església, els cosins de la Charito van treure a l’eixida les portes de casa seva i recolzades sobre cavallets, van convertir-les en taules pel banquet. Viandes portades del poble d’origen dels pares, regalats pels parents que no podien desplaçar-se eren les més apreciades pels convidats, jamón, chorizo, manteca colorá, queso de oveja acompanyat de pa amb tomàquet i la bota de vi negre que anava de mà en mà. Vam fer un bon esmorzar. L’amo del forn on treballava la Charito els va obsequiar amb un gran pastís. Jo anava acompanyada del germà gran de la Charito, el Joan. Va ser una festa molt alegre.

***

21 Traus

La padrina havia estat mare. Vaig passar un dia sencer a Vilafranca per conèixer la petita. Era preciosa. Vaig estar contenta per ells, ho desitjaven tant. A partir d’aquell moment ens vam anar distanciant, jo li escrivia, però les seves respostes eren curtes, em deia que tenia molta feina i era molt feliç.

Per fi, els paletes i pintor van marxar de casa meva. Jo estava esgotada. Esgotada de tenir-ho  tot ple de pols i esgotada de veure que no acabaven mai. Es va fer llarg. La casa havia quedat molt bonica, em sentia feliç, enyorava poder compartir amb la mare aquell goig. Cada estança la vaig fer pintar d’un color diferent. La meva habitació estava pintada de color verd, cortines i cobrellit blanc que em vaig cosir jo mateixa. Recolzada al capçal, una nina vestida de rosa que m’havia regalat la padrina quan era petita.

De l’única estança principal, ara tenia cuina i menjador separats. La cuina tenia armaris a dalt i a baix, ara l’olor del menjar ja no s’escamparia per totes les estances, ni la roba que cosia agafaria pudor de fum. Tenia nevera per conservar el menjar, cuina i forn de gas butà. A l’eixida un safareig petit amb motor que em rentava la roba. Les veïnes sovint venien a veure’m, volien guaitar les últimes novetats en electrodomèstics per copiar-se’ls, quan s’ho poguessin comprar a terminis. També vaig estrenar menjador nou, un moble modern que ocupava un pany de paret, per posar figures i llibres, com ho havia vist a casa de l’oncle. Al costat i separat una tauleta amb rodes pel televisor que m’havien de portar, estaven esgotats i m’hauria d’esperar uns mesos. Una taula de menjador rodona que es podia estirar per si venien convidats. A les parets dos quadres de paisatges muntanyencs. Traient espai a l’eixida, van sortir dues habitacions, prou grans. Una amb un llit per si l’oncle es decidia a venir a viure amb mi; mai perdia l’esperança. I l’altra on el sol hi tocava tot el dia, hi vaig fer l’habitació per cosir. Allà, va anar-hi a parar la tauleta petita, les cadires baixes de boga, el calendari, la ràdio i la màquina de cosir.

La primavera a la riera havia brollat i els estols de mosquits me’ls trobava a l’eixida, cada vegada que entrava i sortia. La calor em donava somnolència després de dinar. Sobreposant-me a la mandra, netejava la porta nova del carrer de fusta que li donava robustesa, amb una finestra al mig de vidre que donava llum al passadís i els barrots de ferro pintats de blanc que franquejaven la part del vidre.

L’última setmana m’havia passat més temps traginant amunt i avall les coses de la casa,  que concentrada amb el que també desitjava; acabar el treball de l’acadèmia i treure la nota més alta del curs.

Estava mirant com lluïa la façana blanca i pensava que potser li faltaria un test amb geranis vermells sobre la lleixa. Aleshores, vaig mirar enrere i vaig veure com el pare de la Charito, el Manuel, s’acostava tot caminant cap a mi, i fent gestos amb els braços, semblava que volia acaparar la meva atenció, potser volia dir-me alguna cosa de la casa, però tenia cara de preocupació, vaig esperar que s’acostés.

—Dolors!, Dolors he visto a tu tío tirado en la carretera. Parece que ha resbalado, y se ha caído de la moto. Tenia la pierna rota. Ha venido una ambuláncia. Yo me he quedado con él hasta que se lo han llevado al Hospital Clínico. Te lo digo por si quieres ir a verle. El hombre tenía un golpe en la cabeza y estaba muy desorientado. El Barbeta, el mecánico, le ha recogido la moto, la tiene en su taller, nadie ha visto cómo ha sido, pero seguro que iba muy despistado.

—Pues claro que iré, es mí tío, gracias por aviarme. Ara mateix hi vaig.

—Si quieres te acompaño, pero primero comeré algo, vengo de la Sanson y…

—Sí, em farà un favor, mai he anat al Clínic.

—Pues cuando termine te llamo—va dir el Manuel mentre empenyia la porta per entrar a casa seva.

Jo també vaig entrar a casa nerviosa, disposada a sortir corrents per ajudar l’oncle. Vaig guardar el drap i l’escombra. Vaig anar al  bany nou i em vaig rentar amb l’aigua calenta que rajava abundant. Vaig posar-me el vestit estampat gris amb petites flors liles i asseguda a la taula del menjador, vaig esperar al Manuel.

Vam arribar a l’hospital Clínic a quarts de cinc de la tarda. L’autobús Soler-Sauret ens va deixar a la plaça Calvo Sotelo, vam caminar acceleradament fins a l’hospital. Les passes meves eren llargues i feien córrer, sense adonar-me, al Manuel, que tenia les cames garrelles. Estava neguitosa.

En arribar al taulell, un home d’olleres gruixudes ens va preguntar: ¿Qué desean?

I seguit el Manuel va dir:

—Necesitamos ver al señor José Mateu, ha ingresado hoy, ha tenido un accidente de moto.”

L’home del mostrador va buscar entre papers fins que va trobar el registre de l’oncle i ens va indicar per on havíem d’anar. La banda esquerra del llarg passadís era de vidrieres que donaven a un pati quadrat ple de plantes. A l’altre costat, es veient les portes obertes dels pavellons amb la renglera de llits amb llençols blancs. Jo ho veia tot gran.

La lletra L, sobre la porta, obria la sala on ens havien indicat. Les rajoles blanques fins a mitja alçada quedava rematada per un fistó de rajola verda; tot era gran, fred i net. Cada llit tenia al costat dret una tauleta de nit de ferro pintat beix i una cadira per l’acompanyant. La renglera de llits semblava no acabar-se. Els fluorescents penjaven del sostre alt, les ninetes se’m van acostumar a la diferència de llum, ara més tènue. L’olor de pixats i a lleixiu van fer-me venir ganes de vomitar. Agafada del braç del pare de la Charito, caminava ara sense notar-me les cames. Avançàvem pel mig de la sala, miràvem les cares de cada un dels malalts, per trobar el nostre. Dos llits abans del final, a prop dels banys vaig veure l’oncle amb els ulls tancats.

El Manuel va quedar-se als peus del llit, jo vaig acostar-me per fer-li un petó. L’oncle va obrir els ulls a poc a poc.

—Oncle, com es troba? —vaig dir en veu baixa. L’oncle no va respondre. Semblava ben bé que no sabia on era, tenia els ulls perduts. Al cap d’uns minuts dormia. Mirant al seu voltant vaig veure la bossa de sang que penjava del suport. Vaig posar-li bé el llençol i vaig seure a la cadira.

Tenia un gran esparadrap al costat dret del cap, el tors el tenia tot embenat, igual que la cama esquerra. La cama dreta la tenia enguixada i li havien deixat una mica aixecada.

El pare de la Charito, va decidir buscar algú per preguntar l’estat de l’oncle. Al cap d’una llarga estona va tornar:

—Dolors, el médico me ha dicho que tu tio está grave, ha perdido mucha sangre por las heridas profundas, las quemaduras por el roce con el suelo, también tiene un fuerte golpe en la cabeza. Hasta mañana que pasarán los médicos, no pueden decirnos nada más. Pero su estado es grave. La enfermera que estava con el médico dice que lo mejor para el golpe en la cabeza es que no duerma profundamente.

—Però si està tota l’estona dormint!— Vaig a provar de despertar-lo.

»Oncle, oncle em coneix? Soc la Dolors, la seva neboda. Com va? Què li fa mal?

L’oncle va tornar a obrir els ulls. Per fi vaig poder atraure la seva atenció i va dir:

—Tinc molt de mal al cap.

—Los meches han dit que millor que no dormi — va dir el pare de la Charito amb el seu català complidor.

—Oncle, és veritat, miri de explicar-nos què ha passat i com ha anat l’accident.

L’oncle que seguia amb la mirada perduda i la cara pàl·lida, va preguntar:

—On soc?

—A l’hospital, ha tingut un accident de moto. No ho recorda? —vaig respondre sobtada per la pèrdua de senderi.

—No, no recordo res. Però doneu-me aigua i alguna cosa perquè em marxi aquest mal. El cap m’està a punt d’explotar, no ho suporto.

Em feia patir veure’l així, vaig anar a buscar la infermera, que havia entrat al pavelló i atenia un malalt d’uns llits més enllà.

—Ja té calmants— va dir-me,—és millor que aguanti una mica, no podem sedar-lo del tot, amb el cop tan fort com té al cap seria contraproduent.

L’oncle seguia queixant-se amb un ai constant, llarg, al compàs de la respiració. I nosaltres al costat del llit, sense fer res més que contemplar-lo. Així vam estar fins que a quarts de vuit, el pare de la Charito va proposar-me de marxar.

—Váyase, yo me quedaré, soc l’única persona que pot ajudar-lo, no el deixaré fins que sàpiga que està una mica millor. Aquesta nit em quedaré i demà ja veurem.

L’home va marxar després de veure que no em podria convèncer. Per uns moments vaig imaginar els pensaments del pare de la Charito “Este hombre no merece que lo cuiden.”

Potser la relació amb l’oncle, els últims mesos, no havia estat fluïda. Però era l’únic membre de la meva família. Jo tenia clar que l’havia de cuidar. Era així. I si ho havia de fer, ho faria. No pensava si volia, si podia, si s’ho mereixia.

Les hores a l’hospital eren més llargues del que m’esperava. Asseguda a l’espona del llit, agafava la mà de l‘oncle per fer-lo parlar evitant que caigués en un son profund. De manera suau, baixet arrossegant les paraules per no agreujar-li el mal de cap, li recordava l’arròs de l’Agneta, els llibres que havíem llegit, els programes de televisió que vèiem junts els diumenges a la tarda. Tot allò que ara em semblava molt llunyà.

L’oncle despert encara no sabia on era, ni recordava res del que li explicava. En un moment exasperat pel dolor va cridar:

—Que és tanta gent! Marxeu marxeu! Vull estar sol!

Vaig mirar de tranquil·litzar-lo, però no va servir de res, va començar a cridar de nou.

—Vull marxar, què és tota aquesta gent?, vull marxar, Eduard, Eduard! Vineee!

Va treure una força de dins, que semblava que havia embogit, amb la cama enguixada aixecava el tors i els braços. Vaig tenir por que tirés a terra el suport amb la bossa de sang i s’arranqués l’agulla per on estava connectat.

La infermera va acostar-se, i va mirar tranquil·litzar-lo, com que va veure que no ho aconseguia, va decidir lligar-li els braços als travessers del llit. Jo vaig haver d’ajudar-la. Bo hi lligat es resistia i cridava, finalment la infermera li va injectar un altre calmant i al cap d’una estona es va aplacar. La meva petició de deslligar-lo, quan ja dormia no va ser acceptada per la infermera,

—Hem d’evitar per tots els mitjans que no es faci més mal. És pel seu bé.

Feia molta pena. Que vulnerables som davant del dolor. No vaig poder més i vaig començar a plorar. La infermera va mirar de consolar-me. Era un bé per ell, em repetia. Va demanar-me que marxés, que anés a fer una volta pel carrer o a sopar. Jo no sabia què fer. Els gemecs dels malalts del costat no donaven pau. Tampoc el traginar de les infermeres, que ara prenien la temperatura, ara buidaven els orinals, ara donaven la medicació. Finalment, vaig sortir un moment a buscar-me un entrepà. Per no deixar l’oncle gaire estona sol, vaig anar corrents a un bar que era enfront de l’hospital, sort que havia agafat diners per si un cas.

No vaig trigar més de vint minuts, eren quarts de deu, havien apagat alguns florescents, la sala era més fosca i silenciosa, mentre caminava vaig veure l’ombra d’un home als peus del llit de l’oncle. Era el senyor Torreglosa, em vaig esgarrifar. Anava avançant i cada vegada estava més segura. Amb la llum tènue es feia més difícil reconèixer les cares, però la silueta d’aquell home no em feia confondre. Vaig quedar-me clavada. Després vaig fer el gest de marxar. Però el senyor Torreglosa va estirar-me del braç i em va dir:

—No fugis, he vingut per saber com està. Encara em tens por? —va dir rient, sense deixar-me anar el braç. Jo tan sols veia els dits curts, peluts i fastigosos que em subjectaven.

—Si us plau, deixi’m, em fa mal—vaig dir en veu baixa, no volia cridar l’atenció.

—No sabia que fossis tan delicada. Què passa?, ara que tens diners ja no t’agrado?—seguia amb la rialleta a la cara.

—Com té la barra de dir això? Faci el favor de marxar. Aquí no és ben rebut —li vaig dir.

Em va deixar anar i acostant-se a l’oncle, el va cridar:

—Josep! Josep!

L’oncle no va contestar, ni tan sols va obrir els ulls.

—Avui quan era al Casino m’han dit que era aquí. Així que encara m’hauries de donar les gràcies que he vingut. Ja veig que el meu amic està sedat i aquí no hi faig res. Però no et posis nerviosa, dona, pots estar ben tranquil·la perquè no vindran gaires amics més a veure’l. Tots l’han deixat de costat ara que no té un duro i va tot el dia pidolant. Jo el deixo viure al pis que tinc de Barcelona, em fa llàstima. Sempre ha estat amic meu per interès. Saps maca, que relacionar-se amb mi li dona a ell, a Sant Feliu, aquest punt de mascle que li falta?

Vaig callar, no vaig respondre, vaig veure com s’allunyava caminant, fent passes de perdonavides. Jo no oblidaré mai el fàstic que em fan aquelles mans i aquella boca gruixuda. Res del que digués aquell home m’havia d’afectar.

Tota la nit vaig passar-la desperta, mirant que l’oncle estigués tranquil. Quan els ulls se’m tancaven, em posava dreta i caminava al voltant del llit, després, m’acostava a l’oncle i li parlava baixet. Quan el monòleg no donava per més, seia a la cadira i mirava el rellotge de la paret. Així comptava les hores, una a una. A quarts de set del matí, va entrar el nou torn d’infermeres. Semblava la revolució. Els crits de les noies donant els bons dies a tots els malalts, trencaven el son dels que encara no l’havien agafat. Quan li va tocar el torn a l’oncle, vaig parlar amb la infermera.

—Sap a quina hora passen els metges? Voldria saber com està el meu oncle i quan es posarà bé.

—Això és difícil de saber, en aquests moments. Quantes hores fa que va tenir l’accident?

—Va ser ahir als volts del migdia.

—Bé, jo crec que aviat li marxarà l’afecte dels calmans i haurem de veure com reacciona. Els metges el voldran veure despert. Així que ara l’haurà de vigilar i calmar-lo vostè i miri que estigui despert. Ara li farem les cures de les ferides, veurem com estan. A partir de les deu comencen a passar els metges.

No volia pensar en res més que no fos que es curaria; uns dies... i cap a casa. Tot abans de pensar que també podria perdre l’oncle.

Eren quarts d’una quan els metges van parlar amb mi.

El doctor Sánchez-Treviño venia acompanyat d’un grup de joves amb bata blanca que el seguien. Era un home gran, prim, calb i amb olleres, de caminar reposat i paraules lentes, va ser molt clar.

—El paciente además de dos costillas rotas, tíbia i peroné de la pierna derecha, tiene un coagulo en la cabeza que puede ser su fin. Hay que esperar setenta y dos horas y no debemos perder la esperanza. Los medicamentos que le damos van encaminados a deshacer el trombo. Es possible que queden secuelas però es demasiado pronto. Ahora es mejor coger las cosas con calma. Iremos hablando todos los dias y viendo como va. Su pronostico es reservado. El vendage que lleva por el cuerpo son las quemaduras que se ha producido al rozar su cuerpo en el suelo, es escandaloso pero es lo menos grave.

Em vaig esfondrar. Vaig quedar encarcarada, notava com si sobre el cap m’anessin tirant una galleda de morter gris, com el que vaig veure fer servir els paletes a casa meva, tou, fred, àcid en contacte amb la pell i pesat, que m’anava regalimant fins arribar al coll i l’esquena, petrificant-m’ho tot. No podia ser que la vida em castigués d’aquella manera.

Quan van haver marxat, vaig donar-me temps per pair la situació. Després vaig encoratjar-me, havia de superar la situació tan animosa com m’era possible. Si havia d’estar al costat del malalt havia d’estar forta. Vaig estar una estona en quietud intentant recordar les paraules del doctor Sánchez-Treviño. M’havia donat esperança, i per tant, m’havia d’agafar al que fos. De fet, ell era la persona que amb ànsia esperaria cada dia.

Vaig està amb l’oncle fins el tard. Passades les vint-i-quatre hores primeres, semblava que ja no patia tant dolor. Van retirar-li la bossa de sang. Descansava tranquil.

Pensava que havia de marxar a casa per avisar la família de la Charito i la Mundeta, organitzar-me per poder estar al costat de l’oncle. Després de les quaranta-vuit hores que quedaven, fins al termini que els metges havien donat, una a una, jo les volia restar al costat de l’oncle. No en mouria del Clínic.

Vaig anar a casa, vaig parlar amb la Maria i la Mundeta, totes dues em van aconsellar que no passés les nits a la cadira, però vaig mantenir-me amb el que havia pensat. No el deixaria sol. Passats els dies de perill, aniria cada dia a dormir a casa.

De tornada a l’hospital, vaig comprar pijames i mudes per l’oncle. I tot de coses que necessitaria per afaitar-se i rentar-se. Quan vaig voler guardar les coses que li havia comprat a la tauleta de nit, vaig veure dins de l’únic calaix, una cartera de pell marró i el seu rellotge. Vaig obrir la cartera i vaig anar mirant tot el que hi havia. No portava diners, en un dels compartiments hi tenia el carnet d’identitat, el carnet de conduir, la targeta d’un advocat i la de tres persones més que no coneixia. I la fotografia d’un jove ros amb dedicatòria darrere “T’estimo, Eduard”. Vaig deixar tot tal com ho havia trobat. Era evident que l’Eduard que cridava l’oncle era el de la fotografia.

Vaig pensar si havia de trucar i avisar de l’accident a algú. No coneixia l’entorn de l’oncle. Tan sols l’Agneta, la minyona que li feia les feines i el menjar i que després del tancament de la fàbrica havia tornat a Molins amb la seva família. L’altre amic que li coneixia era en Torreglosa i pel cas no calia dir-li res. Vaig decidir no trucar a ningú de les targetes i esperar que l’oncle es recuperés. Però si que vaig escriure a la padrina per explicar-li l’accident.

No em vaig separar d’ell ni un moment, passava les hores al costat del llit, a la cadira, caminant pel passadís de les vidrieres i entrant de nou a la sala. Van ser hores difícils. Interminables. L’oncle estava sempre endormiscat, engolia miques d’aigua, caldo i sucs. No parlava.

Em feia por mirar les ferides que les infermeres curaven. Pomades grogues i sang tenyien les gases que li treien després de desenganxar-li de la pell. L’oncle seguia queixant-se al ritme de la respiració.

Quan els metges van informar-me que el coàgul del cap s’havia desfet i el cervell responia, encara que em dificultats, vaig estar contenta. Hauria de recuperar la pèrdua de memòria, la mobilitat i refer-se de les ferides que tenia per tot el cos i això significava més temps a l’hospital. No m’importava, durant aquells tres dies només havia pensat en la recuperació i poder tornar a casa amb ell per cuidar-lo.

Vaig agafar el costum de resar, cosa que no havia fet mai. Però amb tantes hores al davant pensava que potser li faria bé a l’oncle i de retruc a mi; encara recordava el Pare Nostre i l’AVE Maria. No hi creia, però veure la fe que altres pacients tenien al Sant Crist que hi havia als capsals dels llits, feia que encara que fos sense fe, i per si de cas, resés. Quan vaig saber de la millora i per agraïment a l’ajuda vaig prometre a la Verge de la Salut, que caminaria per la riera descalça fins a l’ermita i que a la sala de bots hi posaria una cama de cera com record de la cura que la Verge li havia fet al meu oncle.

Al cap de quatre setmanes, l’oncle feia més bona cara, començava a menjar sòlits, menjar de malalt, clar: Verdura, peix i poma bullida.

La primera vegada que va parlar, va ser una sorpresa per a tots, inclòs el doctor Sanchéz-Treviño i el grup de joves que l’acompanyaven en la seves visites, sempre a vols del migdia

—Que dinarem avui?—va preguntar l’oncle mirant a tot aquell grup de joves.

—¿Què le apetece?, —va preguntar el doctor.

—Conill en suc.

—Bien, vamos bien, si tiene hambre avanzará en la recuperación.

—Amb tota aquesta colla de cambrers no em dirà que em farà esperar?

Tots vam riure, conscients de la confusió dels metges per cambrers de restaurant.

Així va ser com va començar a parlar, jo li explicava coses, havia vegades que em contestava raonablement bé, d’altres no tant. En la seves respostes no sabia mai si era fruit del seu record o la seva imaginació. Però el veia animat. Vaig agafar la rutina de sortir de casa a les vuit del matí i anar a l’hospital, passava el matí esperant els metges després li donava el dinar, descansava una estona i a quarts de cinc sempre tenia algun amic que venia a veure’ns i fer-nos companyia.

—Després cauràs tu, tantes hores aquí, — em deia la Mundeta quan venia. En Lluís, amb la seva branqueta de farigola a la boca, em feia riure amb les seves històries i els seus acudits. En Vicenç, sempre em duia galetes

La Charito sempre em renyava.

—Dolors, com et trobes?

—Bé, bé, però avui l’oncle no ha volgut fer la recuperació i els infermers s’han enfadat amb ell...

—Pregunto per tu, no pel teu oncle.

Volien saber com me trobava jo, i jo estaria bé quan l’oncle estès bé. Vaig fer de la cadira del costat del llit casa meva.

La Charito que cada dia tenia el perfil més arrodonit, venia a visitar-me els dimecres a la tarda quan tenia festa del forn, i m’obligava a marxar amb ella cap a casa més d’hora del que ho feia normalment.

—Com ets, Dolors n’estàs fent un gra massa de la teva implicació amb l’oncle.

Altres dies, quan arribava, passava per casa la Charito que em portava el pa del forn, i la Maria sempre tenia a punt un plat de menjar del que havia cuinat a migdia. Me l’emportava i menjava asseguda al meu menjador que com més me’l mirava més m’agradava. Després de sopar, em preparava la roba i els fils que necessitaria per cosir al costat de l’oncle a l’endemà.

Vaig cosir a mà totes les xambretes, faixetes i robeta que necessitava la criatura de la Charito. Li vaig passar a màquina els llençolets i li vaig brodar a la gira tot d’animalets. L’oncle gaudia mirant el que brodava a cordonet, cadeneta o fistó i repetint els noms del gall, el gos, el conill, com un nen petit.

El to del malalt era cada dia millor, anava recordant petites coses, que m’explicava mentre ell mateix es sorprenia. Els metges em van demanar paciència, tan podria recuperar la memòria en uns dies, uns mesos o que l’hematoma subdural es fes crònic i no la recuperés mai, però havíem d’esperar. Avançaven els dies curant les ferides del cos i creant una relació d’amor i comprensió. I acabaríem sent el que jo volia; una família.

Quan va llevar-se del llit, ja feia dos mesos que érem allà. Havia perdut musculatura i uns quants quilos. Era pell i os. El caminar lent i desmanyotat va ser l’alegria més gran dels últims temps. Amb les seves passes curtes, encara veia la sala més gran. Jo reia mentre el subjectava per caminar. El primer dia no vam arribar a les vidrieres que donaven al pati interior. Al cap d’uns dies ja veiem les plantes i ens assèiem al banc al costat dels vidres, ens tocava el sol a la cara.

L’oncle s’havia convertit en una altra persona, simple, innocent, sense malícia. Esperava les meves carícies infantils. M’havia passat part de la primavera tancada en aquell hospital. Les olors d’hospital ja no les sentia, ara havia agafat mania a la colònia de lavanda que utilitzava sovint, per fer passar l’angúnia a l’oncle durant les cures o en moment de fort dolor. Tenia moltes ganes de tornar a casa acompanyada de l’oncle.

No vaig poder fer l’examen a l’institut, tampoc vaig poder acabar el treball de fi de curs. Vaig prioritzar estar al costat de l’única persona de la meva família que em quedava, no volia tornar a estar sola. Vaig renunciar al títol de modista i vaig seguir amb el que creia que havia de fer: Cuidar-lo.

—Quan estigui bé, ja tornaré a l’Institut i acabaré els estudis. Faré de modista i gaudirem dibuixant vestits i cosint. Oi, oncle?

—Sí, Dolors, estarem junts.

El temps que vaig ser a l’hospital em va fer madurar. Tantes hores entre malalts, gent que patia sense curació, moltes vegades a prop de la mort, m’havien tret la por d’altres coses més banals que ja no m’importaven en absolut. Persones joves amb malalties incurables, que pocs dies abans podien viure lliurement una vida plena i de sobte emmalaltien i el món se’ls girava d’esquena. Jo tenia sort, tot i la dificultat i la lentitud sempre anava endavant.

L’oncle recuperava la memòria, cada dia fèiem exercicis i notàvem l’avens. Ja recordava qui era, que la meva mare havia mort, que la fàbrica era tancada, que no tenia ningú que l’esperés.

Un dia em vaig atrevir a preguntar-li per l’Eduard. Va explicar-me que era un amic, del que un dia sense saber per què es va enamorar. Un amic de veritat, que no jutjava i que acceptava les seves debilitat com ell entenia les seves. Però les pressions de l’entorn ho feien tot mol difícil. I l’Eduard va marxar. No vaig tornar a saber mai més res d’ell. M’explicava, que quan tenia diners les noies el perseguien, els pares l’aconsellaven i li proposaven casori i ell no estava bé amb ningú com per casar-se. S’estimava més estar sol.

Ell era un romàntic. Res del que em va explicar em va sorprendre.

***

22 Botons

Pocs dies abans de donar-li l’alta, vaig trucar a la fàbrica de metalls per parlar amb el senyor Torreglosa.

—Bon dia. Soc la Dolors Mateu. Trucava per avisar-lo que passaré a buscar les coses de l’oncle pel seu pis; quan a vostè li vagi bé. Si pogués donar-me l’adreça?

El senyor Torreglosa, que no esperava la trucada, va trigar a respondre’m. Jo crec que no em va conèixer, s’havia oblidat de mi i del seu amic. Al cap d’uns instants va respondre.

—Bé, si vols, demà t’espero a les set de la tarda al carrer Roselló, 127 entresol. Fa mesos que tinc les seves bosses guardades. Faràs bé de recollir-les, les anava a llençar.

La seva resposta no em va estranyar, era el de sempre. De fet era el que volia, deixar tancada tota relació i no deure cap favor al senyor Torreglosa. Així que ho vaig organitzar tot amb els germans de la Charito per anar a recollir les coses de l’oncle.

Jo estava molt contenta, veia que l’oncle cada dia caminava millor i anava recuperant la memòria. Aviat ens donarien l’alta i podríem ser a casa i començar una nova vida. Amb l’herència de l’avi que ens guardava l’esquena, podríem viure tranquils. Cuidar-nos l’un a l’altre.

L’endemà a les set de la tarda, quan lluïa al cel un sol radiant de mitjans de juny, i una calor dolça, vam picar a la porta del pis del carrer Rosselló.

El senyor Torreglosa va sortit a obrir, tot pentinat amb brillantina i perfumat de Varon Dandi fins embafar, vestit amb batí deixava al descobert sota el coll uns pels blancs. Va apartar-se de la porta per deixar-me entrar i va dir en veu melosa:

— Com va, maca? T’esperava, ets molt puntual.

Tan bon punt vaig fer la primera passa per entrar, sense respondre encara a la pregunta, els tres germans de la Charito amagats al replà se’m van posar darrere, tapaven tot el marc de la porta.

—Hola, bona tarda, venim a recollir les coses, ja veu que porto ajuda.

El senyor Torreglosa va quedar totalment palplantat, no li havia passat per la imaginació que portaria amics que m’ajudarien amb les caixes. Va conduir els nois a l’habitació on tenia les maletes, capses de cartró i mocadors de fer farcells. En dos minuts van tenir la feina feta. Jo no em vaig moure del rebedor; seguia dreta esperant.

Quan els nois em van dir que havíem acabat. Vaig acomiadar-me:

—Moltes gràcies, senyor Torreglosa. El meu oncle està molt content de recordar que tenia un amic, que li guardava les coses. Però a partir d’ara farà tot el possible per no recordar-lo mai més i jo faré el mateix. Passi ho bé.

El senyor Torreglosa, va quedar esporuguit per les meves paraules suaus i contundents i pels tres ajudants joves que m’havien acompanyat. Va quedar en ridícul. Ell que anava amb batí i perfumat…

Tots quatre vam carregar tots els paquets en el porta-equipatges del taxi que ens esperava al carrer. Vam estar rient del Torreglosa fins a arribar a Sant Feliu.

Les alegries ens començaven a tocar, aquell mateix dia la Charito es va posar de part, la Maria i la comadrona van fer marxar el Paco, el Manuel i els tres fills. No volien homes a casa. Tots van venir a sopar a casa meva. Vam allargar l’espera amb cafès, galetes i vi dols. Rient-nos del Torreglosa, i xerrant de tot passàvem l’estona. De matinada vam sentir el plor del nadó, un nen preciós. Ja acabat de néixer anava de braç en braç, tots el volíem agafar. Eren una família, dins d’una família mes gran, els veïns de la riera de la Salut.

I si feliç va ser el dia que l’oncle es va aixecar del llit, més encara quan vam arribar a casa des de l’hospital Clínic. Eren les cinc de la tarda, feia molta calor i els veïns havien tret les taules al mig del carrer, per celebrar la revetlla de Sant Joan. La canalla anava bruta i suada. Apilaven mobles vells que recollien per les cases i caixes de fruita trencades dels pagesos dels camps dels voltants. Amb sacs plens de palla feien el cos i el cap del ninot que cremaria a dalt de tot de la foguera.

Jo em sentia afortunada, plena d’amor per l’oncle, no tornava a casa sola. Agraïda per l’atenció dels doctors de l’hospital abans de marxar, vaig comprar regals per tots, també per les infermeres, ampolles de vi i bombons. Orgullosa d’haver fet tot el que creia que havia de fer, tancava una experiència que mai oblidaria.

El Josep Mateu caminava desmanegat, recolzat en una crossa, mirava embadalit, i recollia petons i abraçades del veïnat. Molts d’ells eren aquells que havia manat i esbroncat en més d’una ocasió, segons tenia jo entès quan dirigia la fàbrica, però ara el seu aspecte afeblit el convertia en un altre home.

Vaig agrair la rebuda i després de parlar amb la Charito que també estava al carrer amb el petit en braços, vam entrar a casa.

Encara no havíem deixat les bosses que dúiem a l’habitació de l’oncle, i li anava a ensenyar la casa, que va sonar el timbre de la porta; era la Mundeta, en Vicenç i en Lluís, venien a donar-nos la benvinguda. Vam seure al menjador, vaig oferir aigua, no tenia cafè, tampoc galetes bones, no havia tingut temps de preparar res. Temps enrere m’haguera trasbalsat per no tenir res a punt, ara no importava, gaudir amb els amics dels crits i les abraçades de benvinguda era molt més que prendre una tassa de cafè tot i que fos del bo.

—Que maca t’ha quedat la casa i aquesta finestra tan gran davant del pati i el sol que hi toca. Aquestes dues butaques de color vermell són molt encertades. Ja veureu com tu i el teu oncle hi passareu moltes hores asseguts prenent el sol i mirant l’eixida.

El senyor Sol del banc i l’Ignacio, el notari, també van venir. Ells van portar-nos una coca i una ampolla de xampany Pujol. No van voler que l’encetéssim. Teníem moltes coses per celebrar: la fi de l’hospital, l’estrena de la casa i la nit de Sant Joan. Vam estar enraonant del bon aspecte de l’oncle, la meva cara de felicitat i de l’acomiadament que moments abans havíem viscut a l’hospital amb els metges i infermeres. També dels malalts que havíem conegut. Cada company de llit era una vida, una història.

Vaig tornar a ensenyar la casa. El senyor Ignacio em va dir:

—Dolors, has fet molt bona feina. La teva mare i el teu avi estarien molt orgullosos de tu. La casa t’ha quedat preciosa.

A les set, i per no molestar més al convalescent que feia cara de cansat, van marxar. Vam quedar de fer-nos visites més endavant, quan estiguéssim més instal·lats i l’oncle anés recuperant-se.

L’oncle estava una mica ensopit, jo li havia dit que seríem a casa, que hi tenia un llit per ell. Que viuríem junts. Però, per ell ,sortir de l’hospital, va ser un trasbals. No era fàcil assimilar tantes coses noves, s’havia acostumat a l’ambient rutinari de l’hospital, que li donava seguretat. Ara hauria d’acostumar-se a tornar, com jo, a viure diferent.

L’oncle em va demanar si podia anar una estona al llit. Tant de xivarri l’havia esgotat. Jo el vaig acompanyar i el vaig ajudar a treure’s les sabates, bo i vestit es va estirar. Poca estona després ja dormia. Jo vaig aprofitar per desfer les bosses, roba per rentar, roba per guardar a l’armari, la bossa de la pinta i les coses d’afaitar, mai havíem tingut a casa aquests objectes, la brotxa, el sabó de bola, la navalla i l’estri de pell marró per afilar-la.

Jo era feliç, tenia una casa bonica, confortable, amb electrodo-mèstics. Però sobretot, era feliç perquè estava acompanyada, tenia família. Tan sols i per uns instants, vaig pensar en la padrina; després d’unes quantes trucades des de l’hospital per fer-li saber que l’oncle vindria a viure amb mi, encara no havia entès que les coses havien canviat i encara mantenia el record d’animadversió amb l’oncle. Tanmateix, li vaig dir que jo era feliç i que no es preocupés per mi, que gaudís de la seva filla com sempre havia desitjat.

Dins de casa sentia la música del tocadiscos i les rialles del carrer. Em sentia tan bé que vaig decidir treure’m les mitges i posar-me un vestit estampat verd de la mare, que tenia guardat per quan acabes el dol. Havia arribat el moment. Vaig sortir al portal plena d’energia.

I vaig fer prometre als nens que aquell any no farien espetegar els petards de cartró i fòsfor rascant la paret de la meva façana i que no tirarien piules per sota la porta com havien fet anys enrere, que l’oncle era convalescent i havia de descansar. La Charito amb el nen de dies als braços, també els deia el mateix: “Aquest any aneu al final del carrer i a nosaltres ens deixeu tranquils.”

Vaig enraonar una estona amb la Charito, ella també estava radiant amb el seu nadó que portava el nom del pare, Paquito. Ella i tota la família soparien al carrer, i al final traurien la coca de pinyons que havia fet la Maria, amb els pinyons recollits al carrer dels pins a prop de la riera. Li vaig prometre que sortiria a menjar-me la coca amb ells i a ballar una estona.

Quan vaig entrar, l’oncle s’havia assegut a contemplant els colors del cel que anava marxant darrere de la muntanya de Sant Antoni.

—Quina vista més bonica, Dolors, feia tant de temps que no veia això. Estarem bé aquí, tots dos. Quan estigui recuperat em dedicaré a pintar el cel, i portaré a l’hospital els quadres perquè els malalts no oblidin les meravelles de la vida.

—Sí, oncle, vostè pintarà i jo cosiré. Tenim diners per anar fent sense passar angúnies. Podem fer una vida tranquil·la.

I mentre parlàvem d’això, l’oncle va aixecar-se i va anar cap al moble on jo hi havia posat un marc amb el retrat de la mare.

—Dolors, la teva mare era molt maca—va dir-me en veu malenconiosa— I del teu pare tens alguna fotografia?

En sentir la paraula pare, jo vaig esgarrifar-me.

—No, no en tinc cap.

En aquell moment vaig tenir por de poder saber la veritat. Però, vaig agafar aire i vaig preguntar:

—Expliqui’m coses del meu pare, oncle.

—Ara?

—Va, sí, alguna cosa què se’n recordi

—El teu pare és un home de negocis, un geni en maquinària tèxtil. Tu t’hi assembles molt, vull dir sobretot pels cabells i el color clar de la pell, de jove era alt i prim.

—Ah, i què més?— vaig dir-li, engrescada a saber la veritat.

—Jo tinc moltes cartes d’Anglaterra i d’Estat Units que va enviar el teu pare.

—I on són aquestes cartes?

—No ho sé, les hauré de buscar.

Jo estava indecisa si creure-m’ho o no, li vaig tornar a preguntar:

—Oncle, i com es diu el meu pare?

—Doncs mira, que no me’n recordo ara. Però, tu no ho saps?

En aquell moment em vaig aixecar i vaig acostar-m‘hi, i li vaig acariciar el braç i les cicatrius que encara eren de color rosat, li vaig fer un petó a la galta, metres em queien les llàgrimes, sense que l’oncle digues res, havia descobert qui era. Ray Manson. El secret que m’havia fet ser qui era, amb el que havia crescut i patit. Era tan senzill. Com no hi havia pensat mai? Vaig notar que el cor em bategava molt fort, els plors com els trons i coets de la revetlla esclataven barrejats amb rialles d’alegria. Mai oblidaré aquella nit de Sant Joan. Seguia al costat de l’oncle, que em mirava perplex, sense entendre la meva reacció. Finalment, li vaig dir:

—És Ray Manson.

—Ai, sí, això, Ray Manson.

La seva confirmació va ser una nova allau d’emocions. No podia parar de plorar. Portava tota la vida fent-me la pregunta i en un instant la resposta va caure pel seu propi pes. M’havia marxat la tristesa i la ràbia, ho vaig veure tot clar, em sentia forta, valenta. Estava vivint el moment que sempre havia esperat.

De mica en mica, em vaig anar calmant. Ell em mirava amb cara de desconcert, com li passava sovint, quan es perdia en una conversa, o tornava després d’una becaina. Vaig dir-li que la mare mai m’havia dit el nom del pare i no l’havia vist mai ni en fotografia. Que havia viscut sempre amb la pena de no tenir ni saber qui era el meu pare.

Va ser aleshores que va dir-me que m’ajudaria a contactar amb ell.

***

23 Planxar el vestit

Vam sopar pa amb tomàquet i formatge, les pastilles amb coca i una mica de llet. Poc després va demanar-me d’anar al llit, els calmants li donaven somnolència i necessitava descansar.

Jo em vaig quedar a recollir els plats, el cor m’anava a mil per hora, lligant caps, detalls de frases a mig fer que havia sentit a la mare, a la padrina. Tot anava encaixant, era clar, lògic, havia surat la veritat. Era feliç. Vaig anar a veure l’oncle i ja dormia. Havia estat tan fàcil de saber, què no sé com no havia pogut imaginar-m’ho abans?, m’ho repetia i repetia, no me’n sabia a avenir.

Vaig estar estona pensant, imaginant com seria, ara més semblant i més proper a mi. Vaig agafar la fotografia de la mare i vaig imaginar al seu costat la cara del pare. Que feliços haguérem pogut ser? I si el món que ens envoltava hagés estat diferent? Més senzill i sense perjudicis.

Però no em podia quedar tancada a casa amb el soroll que venia del carrer, Així que vaig agafar un tros de coca i l’ampolla de xampany i vaig sortir fora a celebrar la revetlla, amb la família de la Charito.

—Mira Dolors, li agrada el vi com al abuelo. El Paco li ha sucat el xumet, i mira com xupa— deia la Charito mentre m’ensenyava orgullosa el seu nen.

Vaig adonar-me’n que no era el moment d’explicar el que havia descobert. Al carrer seguia la gresca. El Joan, el germà gran de la Charito, em va convidar a ballar. Era un bon moment per passar-m’ho bé i riure amb aquella gent que sempre m’havia ajudat. Una hora més tard ja refrescava, les dones més grans o bé entraven a buscar una rebeca o bé se n’anaven a dormir. De mica en mica ens vam quedar els més joves. La Charito va deixar el nen amb la seva mare i va continuar la gresca. Va ser una nit inoblidable. Molt feliç. Vam ballar fins que no va quedar ningú al carrer. Vam apagar el tocadiscos. Tot el jovent vam caminar fins la penya del moro, i un cop dalt, asseguts a terra, envoltats de farigola i romaní, en silenci, com si fóssim davant d’un gran escenari, vam veure surti el sol darrere la muntanya de Sant Pere Màrtir, més lluny guaitàvem: el mar tranquil i el delta del Llobregat. L’airet de primera hora em pentinava. El Joan em va dir que els meus cabells tenien el mateix color que la llum al voltant del sol d’aquell matí. Va ser aquella nit que vaig començar a pensar amb el Joan, no com el germà de la Charito, sinó com alguna cosa més important per mi. Vam tornar a casa agafats de la mà.

Després d’acomiadar-me d’ell, vaig anar a dormir esgotada de felicitat.

A les vuit del matí, l’oncle es va llevar. Va anar tot sol al bany a afaitar-se. Jo que havia dormit poc, volia saber més, així que vaig obrir la finestra per ventilar l’habitació, vaig tirar el cobrellit enrere i amb una bata al damunt, vaig anar a la cuina a fer l’esmorzar. Llet i un tros de coca que havia quedat. Vaig preparar les pastilles que s’havia de prendre l’oncle amb un got d’aigua. Tindria temps tot el dia per rentar la roba i fer tot allò que calgués. Però el més important per mi era fer parlar l’oncle, que m’expliqués coses del pare.

Vam sortir a l’eixida, eren les nou del matí del dia de Sant Joan. Els ocells, les gallines i els porcs dels veïns eren els únics sorolls que sentíem juntament amb el tren que passava de tant en tant. A l’eixida hi queia l’ombra de la casa, sentíem la fresca que venia de Montserrat. Vaig treure dues cadires i la capsa de fotografies que tenia la mare guardada, me la vaig posar sobre la falda i les vaig anar traient una a una.

L’oncle va mirar el primer retrat, i per un instant va semblar que ell mateix se sorprenia del que recordava. Va començar la frase cridant, excitat pel record que li havia arribat del seu cap fins a la boca.

—Mira la teva mare!, que guapa..., aquí era molt joveneta, encara portava cues. I aquesta fotografia de família!, no la teníem a casa... ens la vam fer uns dies abans de Nadal, la teva àvia va fer venir un retratista a casa. Ja fa uns quants anys d’això.

—Són les dues úniques que tinc de la mare de joveneta i de la teva família, oncle.

—Veus la teva mare, quins ulls més murris tenia? I mira l’ona dels meus cabells, jo els volia sempre estirats amb brillantina com el Carlos Gardel, però la mare deia que era un distintiu familiar del qual n’havia d’estar orgullós.

Després de mirar-ne unes quantes més, on sortia la mare, la padrina i sobre tot jo, l’oncle, més tranquil, em va parlar d’ell. Vaig deixar la caixa a terra, ell va començar a parlar i a detallar tots els records, a moments excitat i rialler, d’altres tristos.

Em va explicar que ell no era un nen llest, que les notes a les escoles dels Padres a Sant Feliu eren regulars gràcies a les almoines que la seva mare donava cada mes. Que la guerra havia estat molt dura, recordava les sirenes i els sorolls de les bombes, els crits de la gent caiguda a terra, ferida, i els crits dels que corrien per poder-se amagar. També em va parlar dels anys de postguerra, tot i que ell sempre tenia un plat a taula, recordava que el seu pare, el meu avi Rafel, havia ordenat als treballadors de la fàbrica a plantar en els terrenys del costat de les naus, patates, cols i tomàquets que, a torns, cuidaven a l’acabar el jornal de la fàbrica. I a l’hora de la collita es repartien entre tots a parts iguals; una ajuda més que sumava a les cartilles de racionament i els sous que es podien pagar.

“L’avi, de jovenet, em portava a la fàbrica perquè agafés interès. A veure els telers, el magatzem de cotó, la nau dels acabats. Jo veia nens de la meva edat que ja treballaven, anaven a munt i vall empenyent els carretons, ara plens de bitlles, ara plens de fil, ara buits.

»Però a mi allò realment no em deia res. Deixava que les jovenetes de la fàbrica em diguessin ”quin nen més guapo”, i m’amagava pels racons a jugar a fer malabars amb les bitlles de fusta buides de fil, ara feia la roda amb dos, amb tres, amb quatre bitlles, tal com havia vist una vegada en un circ de quatre arreplegats que havia arribat a Sant Feliu»

Jo, al costat de l’oncle escoltava en silenci, no volia trencar aquells moments de recuperació de la memòria plens de senti-ments, íntims i de confiança. Ell continuava:

—Ja de més gran vaig anar a la universitat, dos anys van ser suficients per fer saber a tothom que no volia estudiar. Llavors em van portar a l’escola dels Salesians de Sarrià, el meu pare va pensar que si no feia carrera al menys podria aprendre un ofici, volia que em treies una oficialia, un peritatge o alguna cosa que em pogués presentar com mereixedor de confiança vers els propietaris de l’empresa tèxtil, la família Soler Rivera, on el meu pare volia que el rellevés quan ell es jubilés.

»La comptabilitat no l’entenia, no havia posat mai interès i tant me feia. No havia adquirit el criteri suficient, en els anys que havia estat acompanyat del meu pare, per saber si els resultats eren bons o dolents. La meva creu va començar quan va morir el pare i ja no tenia ningú que em digues què havia de fer. I tot va començar ha anar cap al pedregar.

»Jo volia ser artista, m’agradava escoltar la música clàssica com la mare, llegir tot el que hi havia a la biblioteca de casa, dibuixar retrats i paisatges.

Em va parlar de la seva joventut esbojarrada, on no entenia l’obligatorietat d’estudiar, imposada pel seu pare i no podia fer el que li agradava. Pintar. Així va passar gran part dels anys d’estudis vivint a una petita pensió de Barcelona, on va conèixer en Torreglosa i tornant els caps de setmana, que se li feien eterns a Sant Feliu, on aparentar ser un bon noi. Era el que més comptava per la seva mare.

Aquells anys d’estudiant va conèixer un home fràgil que com ell, vivia en un entorn de contenció. Havia quedat impedit per la guerra amb moltes ferides internes i externes, no podia treballar ni tenir una vida normal, sempre en repòs i quietud. Es vam enamorar. Al cap de dos anys va morir, i l’oncle va caure en un desànim, que segons ell mai més va recuperar. Va ser llavors quan va deixar els estudis definitivament i va tornar al costat del seu pare, per quedar-se a la fàbrica. Per sentir-se viu va començar a visitar, els caps de setmana, pisos a Barcelona on tractava amb nois i noies joves i despreocupats com ell. Deia que havia pres, durant anys, males decisions i sempre s’ha n’havia penedit.

Se’ns havia fet l’hora del dinar, el sol començava a lluir a gran part de l’eixida.

—Hauríem pogut dinar aquí fora, però no tenim taula encara, hauré de comprar-ne una de marbre i quatre cadires de ferro-forjat.

— Sí, Dolors, tinc la sensació d’haver estat tant de temps tancat que està a l’aire lliure em cura.

—A vostè i a mi. Anem a fer el dinar i continuem xerrant.

—Mentre fas el dinar, buscaré entre les meves coses la caixa de les fotografies.

—Sí, haurem de guardar-ho tot a l’armari, què per aquí el mig molesten.

—Tenim temps, no t’amoïnis.

Ben dinat i mentre rentava els plats, l’oncle va fer una becaina a la butaca vermella.

Quan vaig acabar vaig seure al costat seu i vaig engegar la ràdio fluixet. Era l’hora de la novel·la, la mateixa que ens havíem habituat a escoltar quan érem a l’hospital i comentàvem després amb les infermeres. Era d’una dona dolenta que maltractava els seus fills fent-los treballar i passar gana, per poder disposar de vestits i joies que més tard lluiria, en un altre ambient; per ella més afalagador i plaent. Quines vides de novel·la portem cada un de nosaltres, vaig pensar. Però la meva encara no la podia tancar, volia saber com s’havien conegut la mare i el pare. Esperava amb ànsia que l’oncle es despertés per seguir escoltant-lo.

I vam fer un cafè i vam obrir la capsa de cartó que havíem recollit de casa del Torreglosa. La part de sobre era plena de petites capses, molt ordenades, una de recordatoris de gent morta, una de factures, una amb cartes. A sota vam trobar una carpeta gran amb dibuixos, retrats a carbonet que feia l’oncle de jovenet copiats de fotografies, de l’àvia, de l’avi, de la mare, de treballadors de la fàbrica. Eren esplèndids. Jo vaig quedar parada. D’altres, a color, paisatges del Llobregat, de Montserrat, del parc Nadal. Me’ls anava mostrant i explicant un a un, com els havia fet, on i quan. I el fet a carbonet de la mare de petita vam decidir d’emmarcar-lo i penjar-lo a la galeria al costat dels butacons. Al fons, l’última capsa que vam obrir va ser la de les fotografies. La boda dels avis, la comunió de l’oncle, la mare de petita, la mare amb amiguetes jugant, la mare de comunió. Retrats antics que marcaven les diferents etapes de la vida. I vaig preguntar a l’oncle:

—I la meva mare, no la vau trobar mai a faltar, no vaig veure cap fotografia a casa teva, ni l’habitació on devia dormir, ni una nina amb la qual hagués jugat, res?

—La meva germana no existia, bé prou s’havia encarregat la mare de canviar-ho tot. Segons ella, era una deshonra per la família.

Això en va entristir, la mare la persona més honesta i seriosa que mai havia conegut, no podia ser que deshonrés una família per tenir una criatura fora del matrimoni, com havia fet la Charito. Però vaig deixar que l’oncle continués amb el seu relat que em portaria finalment a saber com es van conèixer els meus pares.

Eren les sis de la tarda, els grills cantaven per la bonança del sol amagats entre l’herba seca, al carrer es tornaven a sentir els nens, espetegant els petards que els quedaven de la nit abans. Va ser llavors que va sortir entre les fotografies un sobre marró i dins unes fotografies més grans que les altres. La primera hi sortien quatre senyors amb barret, vestits de diumenge. L’oncle en va indicar qui eren cadascun, l’avi Rafel, el senyor Soler propietari de fàbrica, el Cònsol anglès de Barcelona, i el que era també el meu avi, Mikel Manson. Aleshores em vaig emocionar, li posava cara al meu avi per part de pare.

L’oncle em va començar a explicar, però jo vaig ràpidament a passar fotos i més fotos de màquines, naus, de més homes i de més màquines, fins que vaig arribar a veure una fotografia on sortien dues famílies, vaig conèixer la mare de seguida, els avis i l’oncle. L’oncle en va dir qui eren els membres de l’altra família. Els teus avis i el teu pare. I així va ser com el vaig veure per primera vegada.

Realment ens assemblàvem molt. L’oncle m’ho va explicar. Vaig agafar la fotografia i me la vaig acostar al cor. Reia, tenia la boca oberta, però em costava respirar. Tan fàcil que hagués pogut ser i que complicat ho fèiem. Vaig anar paint les emocions, vaig entendre perquè la mare m’insistia que parlés francès amb ella, perquè tenia guardada una postal d’Escòcia, perquè l’avi m’havia deixat accions de l’empresa proveïdora de maquinària tèxtil.

I l’oncle em va explicar que la família Manson, proveïdora dels telers més moderns que es coneixien en aquells temps, d’origen anglès, van estar instal·lats durant sis mesos a Sant Feliu; els meus dos avis treballaven estudiant l’espai de les naus, les instal·lacions necessàries per adaptar la maquinària, les amortitzacions, el cost de les adquisicions, els contractes comercials, les assegurances, els avals bancaris, el transport i muntatge, la posada en marxa, les proves i més proves, fins que va arribar l’èxit i la festa oficial que tancava més de dos anys de treball i esforços. La família Manson, que a més d’anglès parlava francès, i la mare que havia estudiat sempre a l’escola francesa de Sant Feliu, podien comunicar-se en facilitat. En el temps que van passar junts, primer es van conèixer i després es van enamorar. El meu pare, Ray Manson, estava predestinat a continuar revolucionant l’industria tèxtil mundial. Pocs dies després d’arribar a Anglaterra provinent de Sant Feliu, marxaria a Estats Unit a estudiar.

Quan un mesos mes tard, l’avi va saber de l’embaràs, es va negar rotundament a que la família Manson ho sabés. No volia destrossar el futur del jove hereu i fer pales la feblesa de la seva filla.

També vam trobar una pila de cartes enviades des de Estats Units per la mare, que mai s’havien obert.

***

EPÍLEG L’estrena

Va ser aquell mateix dia de Sant Joan al vespre que vam escriure una carta a Ray Manson d’Edimburg. Li feia saber que jo era filla seva, i que a pesar que no volia comprometre la seva vida ni provocar-li cap complicació, sentia la necessitat de coneixe’l i saber si havia estimat de debò la meva mare, ara que ella havia mort.

Una setmana després vaig rebre un telegrama que deia:

“Vindré a veure’t la setmana que ve, soc molt feliç”

I va arribar el dia que vaig conèixer el pare, un home alt, prim de cabells rogencs com els meus. Vam parlar en francès. Ens enteníem bé. Va explicar-nos que duran anys havia escrit a la mare, però mai va rebre resposta. Va pensar que la mare l’havia oblidat.

—Jo, que era un jove estudiant, obedient i responsable, vaig viure al costat de la teva mare els millors dies de la meva vida. Quan en vam acomiadar, ens vam jurar amor per sempre, i la meva tornada a Barcelona seria l’esquer que em faria estudiar molt per tornar el més aviat possible.

»Quan vaig acabar els meus estudis als Estats Units, les coses a Europa no anaven gaire bé, i el pare no va voler que tornés. I em vaig quedar uns anys més, fent negocis i obrint fàbriques a prop de les plantacions de cotó, Alabama, Mississippí, Louisiana. Vaig fer molts negocis, vaig conèixer molta gent. Al primers temps vaig escriure moltes cartes a la teva mare, però mai vaig tenir contestació. Vaig pensar que sent tan jove, el nostre enamorament no era prou fort per mantenir-se en la distància. I la teva mare m’havia oblidat.

»Ara sóc aquí i no estic sol, tinc una filla. Filla de l’amor que no vaig poder gaudir amb una dona a qui estimava i admirava per la seva alegria, intel·ligència i valentia. I ara sé que va posar per bandera el fruit de l’amor, abans que els perjudicis.

»Soc molt feliç. Agafa’t del braç filla meva, anem a passejar, vull fer saber a tothom que soc el teu pare. L’elegància en què dus aquest vestit és com si el portés la teva mare.

—L’he fet jo. L’estreno avui.

***

FI

1 Maletí, aquesta paraula s’utilitzava en l’argot del poble de Sant Feliu.