Les filles de l’anarquista

Ana Boluda Gisbert

Novel·la finalista del IX Premi Literari Delta 2017-2018

Les filles de l’anarquista

Ana Boluda Gisbert

Disseny: L’Apòstrof, SCCL

Revisió lingüística: L’Apòstrof, SCCL

Edita: Ajuntament de Sant Vicenç dels Horts

La propietat d’aquesta edició és de:

Ajuntament d’Abrera, Ajuntament de Begues, Ajuntament de Castelldefels, Ajuntament del Prat de Llobregat, Ajuntament d’Esplugues, Ajuntament de Gavà, Ajuntament de Pallejà, Ajuntament de Sant Boi de Llobregat, Ajuntament de Santa Coloma de Cervelló, Ajuntament de Sant Just Desvern, Ajuntament de Sant Joan Despí, Ajuntament de Viladecans, Ajuntament de Sant Vicenç dels Horts, Diputació de Barcelona i Consell Comarcal del Baix Llobregat

L'AUTORA

Ana Boluda Gisbert

Anna Boluda Gisbert (Alcoi, 1976) és periodista i realitzadora de documentals i viu a cavall entre València i Xàbia. Té un interés especial pels temes socials, els drets de les dones, els infants i les persones LGTBI. Ha rebut diversos guardons literaris amb relats curts i ha estat finalista dels Premis de Narrativa Ciutat de Torrent 2017 amb la novel·la juvenil Res a amagar.

Les filles de l’anarquista, obra finalista del IX Premi Literari Delta de narrativa escrita per dones, és el seu primer llibre de no ficció.

A Nydia, Roma i Redención
I a totes les dones valentes

Me estremecieron mujeres
que la historia anotó entre laureles
y otras desconocidas gigantes
que no hay libro que las aguante

Silvio Rodríguez, Mujeres

Que fa ja molts anys
que ens amaguen la història
i ens diuen que no en tenim,
que la nostra és la d’ells

Raimon, T’adones amic

IX PREMI LITERARI DELTA DE NARRATIVA ESCRITA PER DONES

La novena edició del Premi Literari Delta és la prova de la consolidació plena d’aquesta iniciativa que promou la creativitat femenina literària. Continua perseguint els objectius de foment i visibilitat de la creació literària de les dones, tot remarcant-ne la mirada i el pensament com a claus per transformar la societat.

La incorporació de nous municipis en aquesta edició amplia també la xarxa de treball comú per a la dissolució de barreres a favor de la igualtat real d’oportunitats de dones i homes. El treball col·laboratiu d’un nombre creixent de pobles i ciutats del Baix Llobregat és un exemple encoratjador de la voluntat de ser altaveu de l’escriptura en mans de dones.

Des de la creació d’aquest premi, l’any 2001, hi ha hagut una evolució positiva quant a la qualitat de les obres que es presenten en cada edició.

Índex

Introducció

Nydia

Roma

Redención

28 de març de 1939

Camilo

Matilde

Abril de 1939

Els taüters

La Pasqua

30 d’abril de 1939

Primera declaració

Ajudar els altres

1 de maig de 1939

L’església

Els casaments

2 de maig de 1939

Embarassos i parts

Els noms

4 de maig de 1939

¿Quieres ver con qué acariciamos a tu padre?

Don Ricardo Fuster

El pa, l’estraperlo i la multa

5 de maig de 1939

El dipòsit d’armes

La caseta

Les xiques i l’expulsió de la CNT

6-10 de maig de 1939

Pueblo Libre

Màrqueting revolucionari

La col·lectivitat

Un home feminista

Declaració final de Camilo Albert

El viatge a Barcelona

La barraca de Montjuïc

Acte processal

La càrcer de Sueca

L’eixida de la presó

Petició de la fiscalia

El Consejo de Guerra

La llei de fugues i el tir de gràcia

Juny i juliol de 1939

Servicials però no servils

París

La carta de comiat

Si vols saber l’home com és…

Enterado del Cuartel General del Generalísimo

Divendres 4 d’agost de 1939

Dissabte 5 d’agost de 1939

Diumenge 6 d’agost de 1939

Dilluns 7 d’agost de 1939

La caixa

Viuda sense dol

El cementeri de Gandia

Joan Fuster

Descansen en pau

El teatre Serrano

Epíleg

Les fonts

La validesa dels relats orals i la memòria històrica

Agraïments

Introducció

Tot el que s’explica en aquestes pàgines és una novel·la real. O un reportatge llarg. O un documental escrit, si voleu dir-ho així. O les memòries de les dones d’una família marcada, com tantes altres, per la injustícia i la irracionalitat d’un conflicte armat. I per un dol que no s’acaba mai. És el testimoni de tota una vida de lluita de tres germanes i una mare que tenen gravades a foc dates, converses i fets que voldrien fer perdurar.

La informació s’ha obtingut a partir de diverses visites i entrevistes amb elles, i a través, també, dels seus diaris personals. S’ha afegit, a més, una mica de recerca i documentació per poder filar més prim en el context descrit. Però passat el primer impuls d’intentar novel·lar la seua història i descartat l’atreviment d’afegir res de la meua collita, he decidit mantindre’m al més fidel possible a la realitat —siga el que siga això— i cenyir-me a explicar els fets, que van tindre lloc al llarg de vora cent anys, i els sentiments d’unes dones excepcionals.

Més enllà dels detalls concrets, aquestes pàgines són també el relat d’unes memòries col·lectives, i a retalls, d’un temps i un país del qual encara no se’ns han ofert, ni de bon tros, totes les versions. I tot i que jo m’he centrat en aquest grapat de dones valentes com no n’he conegut mai abans, de filles d’anarquistes —filles reals, alumnes morals, aprenents tardanes, tant se val— n’hi ha hagut i n’hi haurà moltes més. A totes elles va dedicat aquest relat.

Nydia

El record més llunyà que tinc de mon pare, devia tindre jo cinc anyets, o encara no, és d’un dia en què, en arribar a casa, em va seure damunt dels seus genolls i em digué:

—Tu saps, filleta meua, que al món hi ha molts xiquets i moltes xiquetes que estan passant fam i fred? —Jo em quedí pensant i, tímidament, li vaig dir que sí—. I tu no creus que eixe anell d’or que tu portes, eixos pendientets i eixa polsereta és com si te’n burlares, com si feres escarni dels qui pateixen fam i fred?

Aquelles joies havien estat un regal de la meua padrina, perquè a mi sí que m’havien batejat. Els dos germanets que havien nascut abans que jo havien mort, un als huit dies i l’altra als cinc mesets. Quan ma mare es va quedar embarassada de mi, el metge li va dir que menjara només llet i fruita, res més. Va passar molta fam durant l’embaràs, però, pel que m’han explicat, no la vaig fer patir gens en el part: va ser tan ràpid que el comadró no va tindre temps d’arribar. Vaig nàixer el 6 de març de 1927, diumenge de pinyata, a les cinc del matí i molt sana. Sana, però molt xicoteta, això sí: diuen que no se’m veia el dit menut de la mà. Tan xicoteta era que de gran mai no he passat del metre quaranta-cinc d’alçada!

En veure que creixia bé, els meus iaios, els pares de mon pare, em van voler batejar. Els meus pares no eren gens de l’església, però no s’hi van oposar. I els meus iaios es van voler lluir per al meu bateig, amb una carrossa amb quatre cavalls blancs i amb els meus tios, els germans de mon pare, vestits de lacais i tot. Ells tenien carrosses perquè era el seu negoci: eren la família dels taüters, els encarregats d’arreglar els morts. Les carrosses que tenien eren, doncs, per als enterraments, però també per a portar la gent, perquè aleshores no hi havia cotxes encara. I arran del meu bateig tenia jo aquelles joies.

Mon pare seguia esperant una resposta. Jo em vaig quedar mirant-lo sense parlar i aleshores vaig anar a ma mare i li vaig dir que em llevara tot allò. I mai més no he tornat a portar cap joia; només el rellotge, però perquè el rellotge és una ferramenta de treball.

Em dic Nydia Albert Gras i sóc la filla gran de Matilde i Camilo.

Roma

L’any 1951, quan ja érem tota la família a Barcelona, va tindre lloc la vaga de tramvies, la primera vaga que es feia a tot l’Estat espanyol durant el franquisme. Havien apujat el preu del transport públic un 40 % i l’1 de març la ciutadania va començar un boicot general. En aquell moment jo estava treballant a casa Riviere, una fàbrica de teixits metàl·lics al Poble-sec, no gaire lluny de la barraca on vivíem a la muntanya de Montjuïc. Eren les deu del matí quan van entrar uns quants companys republicans i em van xiuxiuejar: «Roma, estan fent la vaga». Immediatament vam parar la fàbrica i, com que aquell barri era ple d’indústria, anàrem de fàbrica a taller i de taller a fàbrica animant a la gent que s’unira a la vaga. I ho aconseguírem. Anàvem tots junts pels carrers. En arribar a la Via Icària ja trobàrem als grisos, que dèiem, muntats en cavalleria.

Jo anava davant de tot, i em van dir:

—Eh, tú, jefa, ven aquí— I jo hi vaig anar—.¿A ti quién te manda esto?

—Nadie.

—¿Eres del partido comunista? —em van preguntar.

—Yo tengo más rebeldía todavía que el partido comunista. Yo soy anarcosindicalista. ¿Sabe usted lo que es? ¡Porque usted ni lo sabe!—. Roma imita el to i la mirada desafiants que va gastar aleshores.

—¿Ah, sí? ¿Y qué? ¿Vas a parar algo tú?

—Sí, entraremos en más fábricas aún.

Tal com anava parlant jo amb ell, els meus companys van anar reculant, reculant, i em deixaren a mi sola davant dels grisos. Aleshores aquell policia em digué:

—Hala, vente con nosotros.

M’agafaren i m’emmanillaren: una manilla a la meua mà i una altra a la seua. Em portaren a comissaria i allí em tingueren unes hores fent-me preguntes. Per fi el comissari em digué:

—Usted odia a la policía, ¿verdad?

—En este momento, sí.

—¿Usted sabe qué pasaría si no hubiera policia? Irían desnudándolas por la calle.

—Eso si no son ustedes los primeros en desnudarnos.

Em pegà una hòstia que em girà la cara del revés. I afegí:

—No me mire con esos ojos.

—¿Qué pasa? ¿Que tengo que llorar? Yo, llorar, no lloro. Y cuando lo hago, lloro de emoción, no de dolor. El dolor que tengo me lo trago. Es lo que me ha enseñado mi madre.

I em van tancar a la cel·la. Després em passaren a una càrcer de dones a la Diagonal, que en realitat era un convent de monges. Hi vaig estar tancada quinze dies.

El meu nom és Roma Albert Gras, però en la clandestinitat em coneixien com la xicona de Sueca. Sóc la segona filla de Matilde i Camilo i sempre he estat la més rebel de la família.

Redención

Per Pasqua de 1953 vaig tornar uns dies a Sueca a visitar el meu nóvio, amb qui ja festejava des d’abans d’haver-nos-en anat a Barcelona, i les meues ties, a qui feia quatre anys que no veia. Vaig baixar del tren com venia: amb pantalons. Les meues ties no s’ho podien creure.

—Xica, això ací no està bé! Això no, ací lleva-t’ho!

Salvador, el meu nóvio, ja m’havia vist en pantalons en una visita que m’havia fet a Barcelona, i jo li vaig preguntar què li semblava que en portara. Jo el que volia era que ell no m’ho prohibira, perquè ja sabia que si s’atrevia a intentar prohibir-me alguna cosa, no anàvem bé. Ma mare m’ho havia ensenyat, de la mateixa manera com abans ho deia també mon pare:

—A mi no m’has de prohibir res, Salvador. El marit no ha de prohibir res a la dona. Si alguna cosa t’ofén, en parlem, però tu no has de manar sobre mi. Nosaltres som dones lliures.

I ell em va dir:

—Fes el que tu vulgues, Redención. Tu eres la teua ama, igual que jo sóc l’amo de mi mateix.

Però la gent del poble això dels pantalons no ho entenia. Ni les meues ties ni les meues cosines. Els únics que em van donar suport van ser el meu cosí Vicente, que era músic, i son pare, que els van dir a les meues ties que em deixaren anar com jo volguera. I al final callaren tots i m’acceptaren tal com anava.

A mi em sabia un poc greu per qui havia de ser la meua sogra, la tia de Salvador, que se l’havia criat. Així que aní i li diguí:

—Tia, vosté creu que em fa lletja això?

—Dona, això no ho porten les dones, que pareixeu hòmens—. Redención imita el to i el gest capcot de la tia, com fa sempre que parla, amb una habilitat sublim per a posar-se en la pell dels altres i teatralitzar els diversos personatges dels seus relats.

Jo em vaig voler explicar:

—Mire, tia: és que resulta que jo sóc molt fredolica, i amb les faldes i les calces sempre tinc fred. —Ara encara ho és, de fredolica. A les entrevistes que hem realitzat durant l’hivern de 2015 ens ha acompanyat en tot moment una estufa de butà ben a la vora. A més de pantalons calentets, ella vestia jerseis de llana, en diverses capes. I al respatller de la butaqueta des de la qual veu la tele, té unes mañanitas per a abrigar-se els muscles—. I, a més, les calces em fan mal, perquè arriben a mitja cuixa i no em deixen córrer la sang, i això em fa patir molt. En canvi, amb els pantalons puc dur calcetins com els xics i ni tinc mal ni tant de fred.

—Bé, fes el que tu vulgues.

I així va quedar la cosa.

Sóc Redención Albert Gras, la filla xicoteta de Matilde i Camilo. Jo torní a Sueca l’any 1953 i ací em quedí.

28 de març de 1939

El dia que van entrar els nacionals a Sueca va ser el dia en què Camilo va fugir. Feia ja setmanes que molts altres companys de lluita anaven eixint d’Espanya, i tothom li aconsellava que fera el mateix.

Des de principis d’any sabien certes dues coses: que la guerra estava perduda i que Matilde estava de nou embarassada. La primera setmana de febrer, mentre acabaven de decidir si optaven per l’exili o es quedaven a casa, Camilo la va acompanyar a València a buscar una llevadora. Ella va voler avortar: «Si he de morir, no vull que siga amb un altre ésser dins de mi», explica a les seues memòries.

Els rumors deien que als qui no tingueren les mans tacades de sang no els passaria res, i Camilo i Matilde van decidir quedar-se a Sueca amb el xiquet i les xiquetes. Ell sempre va defensar que no havia matat ningú. «Ell no era partidari de matar. Quan va veure el que feien alguns milicians els primers dies de la guerra, vingué a casa, s’abraçà a ma mare i li digué: “Així no, Matilde, així no. Nosaltres no hem de ser com ells”», recorda Nydia.

Però a mesura que s’acostaven els nacionals, creixia la por. Altres companys van convéncer Camilo perquè se n’anara al port d’Alacant, on arribaven vaixells per a escapar cap a l’exili. Calia marxar per a poder tornar després i arreglar el país, li deien. Abans d’anar-se’n, de nit tancada i mentre els xiquets dormien, Camilo va poder, d’amagat, passar per casa i acomiadar-se de Matilde.

—Serà cert que trobareu la llibertat, Camilo? No serà una trampa?

—Hem de confiar, Matilde, cal tindre esperança. Els hòmens no són tan roïns com molts pensen. T’enviaré notícies tan prompte com puga.

Va besar una per una les quatre criatures, que no es van despertar. I Matilde diu que no va oblidar mai aquella última abraçada amb la persona que més s’ha estimat, l’última abraçada que es van poder fer en llibertat.

Camilo

Camilo Albert Redondo havia nascut a Sueca el 29 de juliol de 1896 en el si d’una família amb negoci propi. Els taüters s’encarregaven dels servicis funeraris i destacaven en un poble pobre i majoritàriament agrícola. Ja a l’escola va demostrar tindre facilitat de paraula i el van fer parlar en públic en més d’una ocasió, com en una visita que va fer el rei Alfons XIII al poble per a una tirada de caça.

Amb 14 anys es va traslladar a València per aprendre l’ofici de pedrapiquer: tenia bones mans i la família va pensar que, amb el que coneixien el sector, no li seria complicat trobar faena fent làpides i panteons. Allà va entrar en contacte amb els primers anarquistes que va conéixer, que feien mítings improvisats a la plaça del Mercat, i molt prompte va voler veure món. Amb només 16 anys es va embarcar voluntari per anar a la revolució mexicana amb quatre xics més, també de Sueca, però el vaixell naufragà. Quan els van rescatar, els van portar a Nova York. Només s’hi van poder quedar uns dies: per falta de papers els van enviar de tornada rumb a Europa. Camilo s’hi va passar uns quants anys sense xafar el poble, primer a França i després a Barcelona. Allà, mentre feia l’obligat servei militar d’aleshores, va conéixer Juan Almela, un anarquista idealista que esdevingué el seu mestre ideològic, i també el Noi del Sucre i altres anarquistes destacats.

L’any 1918, quan ell en tenia 23, va decidir tornar a Sueca: volia ensenyar el que havia aprés als jornalers i llauradors del seu poble, fer-los saber quins drets tenien, dir-los que les jornades havien de ser de huit hores i tenir sous dignes. «Els volia ajudar perquè no foren tan esclaus», en paraules de les filles, que van sentir la història de boca de sa mare infinitat de vegades.

Camilo Albert Redondo.

Es desconeix la data exacta de la fotografia, però ben probablement correspon als primers anys després de tornar a Sueca, quan ell devia tindre 23 o 24 anys.

Només arribar, Camilo es va afiliar a la CNT del poble i fundà les Joventuts Llibertàries (el nom oficial va ser sempre en castellà: Juventudes Libertarias), en un moment en què es consolidaven diverses organitzacions obreres.1

Sueca era un poble eminentment agrícola, molt centrat en el cultiu de l’arròs i sense cap indústria que poguera absorbir mà d’obra fora dels mesos de la plantà i la sega. Uns quants trobaven faena algunes setmanes també en la collita de la taronja (que aleshores no era tan important com arribaria a esdevenir dècades més tard), però pràcticament no hi havia res més durant la resta de l’any. La tensió social era molt gran i la greu crisi de l’arròs, que s’arrastrava des de feia anys per la caiguda de les exportacions, no augurava cap millora en les condicions dels jornalers. I n’eren molts: uns tres mil.2

L’any 1914, la meitat la població activa de Sueca eren jornalers del camp, sense propietats ni ocupació fixa, i dos mil d’ells quedaven aturats a l’hivern; un de cada quatre ciutadans eren llauradors, entesos com a xicotets propietaris que podien viure de treballar les seues terres, i només una minoria privilegiada eren grans propietaris que llogaven assalariats per treballar-los els camps.3 La resta es repartien entre diferents professions: obrers de la construcció, fusters, forners, manyans, picapedrers, carnissers, sabaters i dependents de comerç, entre d’altres.

Des de 1916 i fins al 1922 es van succeir les vagues dels jornalers del camp, que reclamaven acabar amb el concepte de la feina a destall, limitar la jornada de treball a les huit hores diàries i una remuneració d’acord amb la duresa de les tasques de plantar i segar l’arròs, que els terratinents pagaven a preu d’una faena normal. L’any 1920,4 per exemple, els pagaven 6,50 pessetes per jornada de treball, i els jornalers en demanaven 20. Van fer vaga durant la sega, amb la pressió de saber que cada dia que passava es corria el perill de perdre la collita sencera. Finalment van acceptar sous de 16 pessetes, després d’unes negociacions molt tenses en què hagué d’intervenir el mateix governador civil de València, perquè els propietaris es van negar en tot moment a dialogar directament amb els treballadors.

És en aquest context que Camilo comença a organitzar assemblees i a participar en mítings a la seu de la CNT i als teatres de la ciutat. No era un home massa alt, poc més de metre seixanta, però els qui el van conéixer recordaven bé la seua presència: la pell molt fina, les mans blanques, el cabell negre i fort, un clotet a la barbeta i els ulls verds i molt expressius. I, sobretot, una manera de parlar ben segura i convincent. Camilo ràpidament va ser molt conegut, tant per la resta de conciutadans com per les forces de l’ordre de tota la contornada.

Una altra imatge de Camilo Albert, de les poques que ha pogut conservar la família. Tampoc no es coneix la data exacta en què es va fer, però s ’estima que és del temps que va passar a França , cap a 1914.

Matilde

Matilde Gras Solves va nàixer el 30 de desembre de 1901 en una família «humil però no analfabeta», segons explicà ella mateixa. Son pare era fuster, fill d’un agutzil de l’Ajuntament, i sa mare era filla d’un llaurador eventual; tots dos havien pogut anar a escola i seguien la política atentament. Abans de nàixer Matilde, la xiqueta de la família, sa mare havia tingut huit xics, dels quals només en sobrevisqué un, José María, 15 anys més gran que Matilde.

Quan ella tenia només díhuit mesos, sa mare va morir de tifus. Son pare es va tornar a casar al poc de temps, però ella es va criar sobretot amb les seues ties, les germanes de sa mare, i una bona caterva de cosines més o menys de la seua edat. Son germà, que treballava de forner i s’havia afiliat al sindicat socialista, es va fer càrrec de la seua educació. Matilde primer va anar a l’escola nacional, gratuïta. En acabar, als 12 anys, ell la va animar a aprendre un ofici per no haver de servir en casa de ningú i li va costejar les classes en un taller on va aprendre a brodar.

Tant a l’escola com al taller es va trobar amb mestres molt beates. De xicoteta anava a missa pràcticament a diari, tot i les burles de ties i cosines, seguidores de Blasco Ibáñez i que, com a bones blasquistes, no xafaven una església. Al taller de brodats eren unes quinze o vint alumnes, la majoria de famílies burgeses —que eren les que podien pagar les classes— i la mestra les feia resar totes les hores del rellotge al matí, i el rosari cada vesprada.

Per contrarestar la influència dels sindicats obrers, a més, un capellà valencià havia fundat els «sindicatos de la aguja», pensats sobretot per a tindre a ratlla les joves i xiquetes de bona família. Les Damas de Acción Católica de Sueca, encapçalades per dues dones, mare i filla, viudes i riques, van organitzar el Sindicato Católico de la Aguja local amb les xiques dels tallers de costura, modistes, camiseres i brodadores. Matilde no només hi participava activament, sinó que va ser escollida secretària d’aquell «sindicat». Mentrestant, i amb l’ofici ja aprés, va anar trobant faenes per a brodar l’aixovar en cases particulars. I tot i que no era massa d’anar a ballar, diuen que era tan guapa que un any la van voler fer bellesa del carnaval de Sueca. Ella, per timidesa, no ho va acceptar.

«Tot anava bé —diu a les seues memòries—, i aleshores vaig conéixer Camilo Albert».

Esquerra: Matilde Gras. La foto data de 1920, quan tenia 19 anys.

Dreta: Matilde i el seu germà, José María Gras. Sueca, 1917. Ella tenia 16 anys.

Abril de 1939

La nit en què Camilo se n’anà, Matilde se la va passar desperta escoltant els centenars de cotxes i camions que baixaven de València cap al sud, cap al port d’Alacant, l’última porta de fugida. Però el port d’Alacant ja era una ratonera. Els últims vaixells amb republicans havien sarpat el dia 28 de març, abans de l’arribada de Camilo. Unes vint mil persones es van veure atrapades mentre esperaven nous vaixells que ja no van poder entrar a port.

Segons va confessar després el mateix Camilo, en fugir ell portava un fusell metrallador, però el va entregar així que va arribar al port. Diuen altres cròniques que aquesta va ser l’estratègia dels falangistes en aquells últims tres dies: demanaven les armes a canvi d’un bitllet fictici per tal de desarmar els republicans. D’entre els qui encara conservaven pistoles i escopetes, desenes d’homes es van suïcidar per evitar caure en mans de les tropes franquistes. Els qui van quedar vius van ser detinguts i traslladats, primer a peu als afores d’Alacant, després en trens o camions a diversos camps de concentració. Camilo va estar primer uns dies a Albatera, a la plaça de bous, i després a Bétera. Els tingueren tres dies sense menjar absolutament res i la fam i els maltractaments eren constants.

En aquell moment no hi havia cap denúncia contra ell.

Mentrestant, a Sueca, no tenien cap notícia de Camilo. I Matilde va haver de deixar el xalet on havien viscut els últims dos anys. A principis de 1937, a Sueca s’havien col·lectivitzat terres i béns, incloses les cases de famílies riques que vivien a València o Madrid i que en aquell moment estaven buides. Una d’elles era un xalet molt gran, de la família Barranca, amb «una taula de billar i un piano, dues plantes, diversos dormitoris i un gran sequer al davant». En una assemblea general de la CNT es va decidir que hi anaren a viure Camilo i la seua família «perquè, si hi van altres, ho destruiran tot i serà pitjor».

Allà es van instal·lar Camilo i Matilde amb les tres xiquetes i el xiquet. Com que hi sobrava lloc, també van anar un home solter i sa mare, ja molt velleta, i un altre home sol. Més endavant se’ls uniria, a més, una germana de Camilo, l’home de la qual, monàrquic convençut, se n’havia anat al front republicà i un cop allà havia canviat de bàndol.

Amb l’arribada dels franquistes, Matilde, la cunyada i els xiquets es van veure obligats a anar-se’n del xalet, i van anar a viure a la casa de la família de Camilo, que ara, amb els pares ja morts feia anys, era de tots els germans.

Aquells primers dies d’abril de 1939 acabava de tornar a Sueca un tinent que havia fugit en començar la guerra i que ja els coneixia d’abans. Ell ordenà que registraren la casa on s’havia traslladat Matilde. No trobaren res, però tot i així la van detenir.

L’interrogatori es va fer en una sala plena de gent. A la taula des d’on li feien les preguntes hi havia tot d’homes que no reconeixia.

—¿Es usted la esposa de Camilo?

—Sí.

—Tengo entendido que guarda usted la pistola de su marido.

—Pues, como ustedes pueden comprender, no me la habrá dejado para comprometerme.

Li van demanar on tenia els mobles i objectes personals. En eixir del xalet havien traslladat el que havien pogut a casa d’un familiar, un dels taüters. També s’havien emportat, a corre-cuita, alguns dels llibres de Camilo, que es van poder conservar amagats dins uns taüts i que no es van atrevir a traure fins anys més tard. La resta, els que es van quedar al xalet, juntament amb tots els documents, les cartes i les fotos familiars, van estar confiscats i no els van tornar a veure mai. Ben probablement van acabar cremats.

El tinent va ordenar que dos soldats anaren a registrar aquelles pertinences. En no trobar res compromés, la van deixar anar.

Passaven els dies i pràcticament a diari arribaven notícies de noves detencions: la d’aquest o aquell altre veí, o la d’Amadeo, un dels germans de Camilo i el més proper a ell ideològicament. Però de Camilo seguien sense saber-ne res: ni on era, ni si continuava viu.

Els taüters

L’origen del malnom familiar és evident: els pares de Camilo, Francisco i Consuelo, eren els propietaris de la funerària de Sueca. Eren molt populars al poble, on se’ls apreciava pel bon servici que donaven, i havien aconseguit una bona posició econòmica. «Devien tindre moltes propietats —diu Roma—, perquè eren els que més pagaven de contribució de tota la comarca». Matilde recorda: «Ara bé, no eren gens usurers: l’any 1918, per exemple, quan la gran epidèmia de grip, van acabar fent-se càrrec de l’enterrament de molts pobres que no podien pagar ni la caixa més senzilla».

Els taüts més simples els feien a Sueca els mateixos fills: amb taulons de fusta i folrats de tela o paper, negres per als adults, blancs per als infants. Per als més rics portaven des de València arques de fusta més bona, amb vidre a la part de dalt. D’arreglar els morts, se n’encarregava Consuelo, la mare.

Els iaios de Camilo, els pares de sa mare, tenien fàbrica de taüts a la capital. Ella s’havia quedat sorda als tres anys arran d’una meningitis. Com que s’ho podien permetre, la van portar a una escola especial —limitades aleshores només a les famílies benestants— on va aprendre a parlar per senyes, a llegir els llavis i també a emetre alguns sons. A més, va aprendre a vestir els cossos i a adornar els taüts. I a això es va dedicar tota la vida. Diuen que era una dona molt llesta, avançada al seu temps i lectora voraç, tant de premsa com de llibres. «I molt xicoteta de cos», recorda Redención mentre assenyala una foto de sa iaia, a la qual no va arribar a conéixer, però que ocupa un lloc destacat en el moble del menjador, en aquell aparador fosc de cares i records en blanc i negre que ella es mira a diari. La mare de Camilo podia percebre quan s’acostava un carro abans que els altres pel tremolor del terra. Fins i tot va descobrir algun assassinat: en una ocasió li volien fer creure que una dona rica havia mort per un accident, però en arreglar el cos va veure clar que no era així. Ho va denunciar i el fill de la víctima va acabar confessant que l’havia matada per diners.

El pare de Camilo, Francisco, era un home «sentimental, amable, correcte, divertit, campechano i grosset», diu Matilde. No eren característiques habituals en un home de l’època. Era també un home molt carinyós amb tothom, sempre amb una paraula amable i disposat a tirar alguna floreta a les xiques joves i a les dones de més edat que fins i tot podrien ser sa mare. Cada volta que tancaven Camilo a la presó o al calabós mirava de parlar amb qui fera falta per tal de traure’l. Va morir l’any 1929, i la làpida li la va fer el seu fill. La dona va morir l’any 1932.

Els havien sobreviscut set fills: cinc xics —Camilo era el segon— i dues xiques, les més xicotetes. A tots els van poder donar educació i la majoria treballaven al negoci familiar. A més de la funerària tenien carruatges, tant per als enterraments com per a casaments i batejos, i també per a fer viatges pels pobles del voltant. Anaven puntuals a l’estació cada volta que arribava el tren, per si els necessitava algú dels qui hi venien, i fins i tot duien el notari o el metge forense fins al lloc dels accidents o dels crims de la comarca.

Amb aquesta quantitat de fills i el negoci al mateix lloc, la casa familiar era molt gran. La planta baixa albergava les carrosses i cavalls i, més endavant, també el primer cotxe que hi va haver a Sueca. «El cotxe, un Hispano Suiza, el conduïa mon tio Paco (el germà major de Camilo), que va haver d’anar a Madrid per traure’s el carnet. Un dels primers viatges que va fer va ser portar el cardenal de València a Sueca, i en una altra ocasió va portar Calvo Sotelo», relata Nydia. També van ser dels primers de tindre telèfon al poble, molt útil per a reserves de carros i emergències. Al primer pis tenien la cuina, el menjador, un dormitori per als pares i un altre per a les dues filles. I, dalt de tot, un dormitori gran per als cinc germans i una sala enorme per a les pompes fúnebres. A més de la família, també dormien a la casa alguns dels treballadors i la cuinera. Tots ells es van endur més d’un ensurt les voltes que es va presentar la guàrdia civil a traure Camilo del llit per endur-se’l.

La Pasqua

La Pasqua era una de les celebracions més importants a Sueca, abans i després de la guerra. Es feien balls, mones per a berenar i sopars als sequers i als camps. Era el moment també en què els joves dels diversos barris eixien als carrers i es coneixien: Redención recorda, a mitjans dels anys quaranta, un ball en rogle amb tanta gent que envoltava l’església sencera i encara sobraven mans!

La família Albert-Gras, com molts altres companys anarquistes, obviaven les connotacions religioses d’aquesta festivitat. Per als rojos, la Pasqua era un homenatge a la resurrecció de la naturalesa, la celebració de l’arribada de la primavera i un dels moments més bonics de l’any.

Però la Pasqua de 1939 només la van celebrar els nacionals. Als ritus catòlics van sumar el cant a crits del Cara al sol i Por Dios y por la patria pels carrers de Sueca. A més, obligaven a alçar el braç en salutació feixista tots els qui es creuaven. Els qui no ho feien eren detinguts.

30 d’abril de 1939

Després d’un mes sense saber res d’ell, a Matilde li van dir que Camilo estava a Bétera i que anaven a traslladar-lo a Sueca de manera imminent. Va arribar el dia 30 d’abril, diumenge, amb altres detinguts suecans. Els van portar al retén de l’Ajuntament: un espai de menys de dos metres quadrats de parets pelades, sense ni tan sols un lloc per a seure.

Un dels germans de Camilo tenia un bar en la mateixa cantonada d’aquell edifici, i va pensar de portar-los uns cafés. En veure que els guàrdies el van deixar entrar, va avisar Matilde perquè li duguera menjar a Camilo. Ella no es va atrevir, però va enviar Nydia, que en aquell moment tenia 12 anyets, per veure si la deixaven passar. La xiqueta a penes va poder explicar, en tornar a casa, com havia sigut aquesta trobada, ennuegada amb més llàgrimes que paraules.

Cinc dies abans, Máximo Ferrando, un milicià conegut com Calavera i escopeter de la CNT de Sueca, havia reconegut en la seua declaració l’autoria de diversos assassinats en pobles de la contornada. Va dir que en tots els casos havia anat acompanyat d’altres milicians, i que sempre els enviaven un tal Pepe Juan i els germans Camilo i Amadeo Albert. És, segons el sumari del Procedimiento sumarísimo de urgencia número 3410V,5 instruït contra Camilo, la primera acusació en què apareix directament el seu nom.

Aquell mateix dia li van prendre declaració.

Primera declaració

En la ciudad de Sueca, y siendo las dieciséis horas del día treinta de abril de mil novecientos treinta y nueve, ante el jefe accidental de investigación y vigilancia y del agente habilitado como secretario para esta diligencia, es presentado el que dice ser y llamarse Camilo Albert Redondo, de cuarenta y dos años de edad, casado, marmolista, que interrogado sobre su participación en los sucesos revolucionarios ocurridos en este pueblo, manifiesta: 6

Camilo explicà que el juliol de 1936 no formava part de la CNT (n’havia estat expulsat dos anys abans), però mai no havia cessat en la lluita anarquista. Al poc d’assabentar-se de l’alçament, es va presentar a la Casa del Pueblo per oferir-se com a milicià. Però durà només uns dies: arran d’uns altercats en què cinc guardes van ser assassinats, ja no va voler seguir portant armes. De fet, es va enfrontar —verbalment, a les assemblees— als autors d’aquests i altres crims comesos en aquells primers moments. Diu que va intentar calmar els ànims exaltats d’aquells milicians descontrolats: el que vulga carn, que se’n vaja al front.

A partir d’aleshores va anar ocupant diversos càrrecs dins la CNT, a la qual es tornà a afiliar, i dins el govern municipal: reclutador i controlador dels pagaments als milicians, secretari del sindicat d’alimentació, conseller de sanitat, delegat del menjador social i de l’ajuda als refugiats, secretari de la col·lectivitat, enllaç entre la CNT i la UGT, i fundador i redactor del setmanari Pueblo Libre, entre d’altres.

En els primers mesos del conflicte va ordenar la detenció dels elementos de derechas més destacats «per tal de protegir-los dels milicians», que estaven encara més excitats i assedegats de venjança arran d’un atac directe a la Casa del Pueblo —el local on es reunien— i els dispars contra la multitud que s’havien produït des de les finestres del Casino de Sueca. Diu Camilo, segons registra el document de la seua declaració, que diversos senyors —Don Joaquín Román, Don Juan Nicolás i Don Eduardo Monreal— el van anar a buscar a la casa del poble per demanar-li protecció contra aquells «que es dedicaven a assassinar». I dóna una llarga llista de noms de revolucionaris descontrolats: el Perler, Máximo Calavera (el mateix que havia testificat contra ell uns dies abans), Tomás Llopis el Maso, Miguel García el Rullo, Juan Alapont, Pepe el Caca, el Patoco i, no sap segur si també, un tal Grabao.

La declaració de Camilo acaba amb un clar to d’impotència: afirma que ell no és una persona tan influent com diuen, i que els fets han demostrat justament la seua incapacitat per evitar tot el que ha passat.

Ajudar els altres

En la seua primera declaració, Camilo relata també que, durant la guerra, familiars de detinguts de dretes venien a demanar-li ajuda, i que ell sempre va fer tot el possible per donar-los-la. Fins i tot diu que va signar algun escrit, de manera indeguda, en nom de tot el Front Popular. «Moltes dones riques que no sabien massa de lletra anaven a demanar-li que els escriguera cartes per al govern, per demanar pel fills, o pel marit, o pel que fóra. I mon pare les ajudava», diu Redención. «També a les dones que tenien marits al front i que s’havien canviat a l’altre bàndol. Jo no mire que els vostres marits estan matant-nos, deia ell, si necessiteu ajuda, demaneu-la», deia, segons el record que han guardat a la família.

Mai no acceptava regals a canvi d’aquests favors: ho considerava part de la seua faena a l’Ajuntament; i tot i que les famílies més acomodades volien donar-li diners o menjar, ell ho feia a canvi de res. Anys més tard, però, quan Matilde, ja sola, lluitava per alimentar quatre criatures, més d’una d’aquestes famílies li van portar algun sac d’arròs o de creïlles, o els deixaven anar als seus camps a collir-les.

Nydia ha heretat sens dubte aquesta predisposició per a ajudar els altres. A Sueca molta gent deia de Camilo que era com Crist; de Nydia, les veïnes de Barcelona deien que semblava la mare Teresa de Calcuta. Durant els molts anys que ha treballat netejant escales, ha conegut moltes persones que, en fer-se grans, s’han quedat soles. Nydia sempre els tocava al timbre i els preguntava si els calia alguna cosa. A l’oficina de La Caixa del seu barri ja la coneixien d’acompanyar aquesta gent a traure diners, temerosa que els els furtaren pel camí si hi anaven sols.

Baix de sa casa hi havia un descampat on els caps de setmana es reunien uns quants adolescents. «Xavalets de 13 o 14 anys, vinga a fumar porros, i a beure cervesa i de tot. Un dia vaig veure, des de la meua finestra, que un estava desmaiat. A l’endemà, un altre; i ja no vaig poder més. Vaig baixar a parlar amb ells. “Què esteu fent, fills meus? Jo no vull telefonar a la policia, que a mi no m’agrada la policia, però això que feu no és bo per a la vostra salut”. I de seguida, saltà un: “¡Nosotros hacemos lo queremos!” I un altre, que ja era més majoret i encara em saluda pel barri, l’agarrà de la camisa i li va dir: “¡Apártate, coño, que la señora tiene razón! Esto no nos sirve para nada”. Jo em vaig asseure allà amb ells i em vaig posar a plorar d’impotència, perquè m’haguera agradat saber més per ajudar-los. I si els haguéreu vist, tots xarrant amb mi, un explicant-me que si son pare li feia això, l’altre que si sa mare allò…».

«Un altre dia, al metro, entrí i hi havia un grup de xavals d’eixos que porten cues i ferros, tots asseguts i un amb els peus damunt de l’únic seient que quedava lliure. Jo m’arrimí. “¿Me quieres dejar el asiento, hijo, que soy ya muy mayor?” Llevà els peus i jo em quedí mirant-los i els diguí, amb el metro en marxa: “Fills meus, tota eixa rebel·lia que teniu, no la podríeu aprofitar per fer un món més bo, una societat més justa per a vosaltres i per a tots? Així no aneu enlloc!” Van abaixar els ulls i es van quedar seriosos fins que van arribar a la parada».

Nydia, com son pare, creu que s’ha d’ajudar tothom. Un dia, netejant l’escala justament de l’edifici on ella vivia, va entrar un xic amb una navalla i molt nerviós: volia atracar-la. Nydia, amb el seu metre quaranta-cinc i el motxo a la mà, se’l va mirar i li va dir: «Fill meu, és molt trist que hages de buscar diners d’aquesta manera, i jo no te’n puc donar, però si el que tens és fam, puc pujar a casa i fer-te un entrepà». I va pujar, el va fer i li’l va donar. El xic, a més, li va demanar si la podia abraçar.

1 de maig de 1939

L’1 de maig de 1939, Año de la Victoria, s’obrí el procediment sumaríssim d’urgència contra Camilo i s’estableix que quede empresonat mentre se’n recull més informació.

L’1 de maig dels anys anteriors s’havia celebrat justament la festa dels treballadors, amb manifestacions per moltes ciutats de l’estat —i a molts altres països, és clar—, en homenatge als qui havien lluitat per la jornada laboral de huit hores, entre altres millores dels llocs de treball. També a Sueca s’havien fet manifestacions en aquella data. Matilde recorda fins i tot l’himne que cantaven per a l’ocasió:

Ven, ¡oh Mayo!

te esperan las gentes

te saludan los trabajadores

dulce Pascua de los productores

ven y brilla tu espléndido sol.

En los prados los frutos sazonan

hoy retumban los himnos, los sones,

ensanchando así los corazones

de los parias e ilotas de ayer.

Juventud ideal en dolores,

primavera del divino arcano,

verde mayo del género humano,

dad al alma energía y valor.

Levantemos las manos callosas

elevemos altivas las frentes

y luchemos, luchemos valientes

contra el fiero y cruel agresor.

Els drets més bàsics havien estat quasi una utopia per als treballadors de Sueca. Un dels episodis que havia fet nàixer la consciència sindicalista de Camilo li l’explicà un jornaler del camp: el propietari d’un hort prou gran havia llogat diversos joves per llaurar-lo sencer. Quan estaven tots a un costat, aixada en mà, a punt per a posar-se a treballar, els va dir: «el primer que arribe fins aquell senyal tindrà de premi un cigarret». Per un poc de tabac aconseguia que treballaren molt més a destall i s’estalviava al cap del dia quatre o cinc jornals. «Era un tracte denigrant, humiliant», coincideixen les tres germanes, que se saben la història de memòria.

L’excés de mà d’obra i la falta de faena propiciaven tot tipus d’abusos en una població que cobrava per dia treballat, des de l’eixida del sol fins que es feia de nit. Vivien sense accés a metges, sense cap tipus de pensió de jubilació ni protecció per a les viudes o els orfes i amb un desgast físic que els feia semblar molt més grans del que eren: als quaranta anys ja pareixien molt vells. La majoria acabaven deformats, amb l’esquena doblada per les hores passades plantant o segant l’arròs, mentre les sangoneres els xuclaven la sang. Molts també perdien totes les dents, probablement a causa de la pobra alimentació al llarg dels anys. Les mateixes Nydia i Redención només n’han conservat, ja passats els huitanta anys, unes poques i mal repartides. A això s’afegia una pressió molt gran per part de les forces de l’ordre: «Jo he vist els guardes del poble tancar un home al calabós per haver robat un nap. Un nap!», recorda Nydia.

En aquest context, la celebració del primer de maig havia estat un dia molt important. I Primero de mayo era també el nom de l’obra de teatre que volien representar les Joventuts Llibertàries de Sueca l’any 1920 i per a la qual van buscar Matilde per fer el paper de mare. Així és com va conéixer Camilo, a qui ella ja admirava des que l’havia sentit parlar en un míting a un dels teatres de la ciutat, però que encara no li havien presentat directament.

Diu Matilde que es van donar la mà i es van mirar als ulls, i va ser com si el món s’aturara. Finalment ella no va participar a l’obra, però des d’aleshores va rebre visites continuades de Camilo fins que li va demanar formalment si volia festejar. «Ma mare es va enamorar de mon pare per la manera de ser d’ell, de lluitar pel món, per defendre el treballador», diu Redención. «I per un impuls natural molt difícil d’explicar», deia Matilde a les memòries, tal qual.

L’església

Quan tenia uns huit anyets, diu Nydia, anava un dia de la de mà de mon pare i en passar per davant de l’església va eixir un capellà. I jo no sé què em passà pel cap que li vaig preguntar: «Pare, qui és el nostre senyor?». Ell va baixar fins a posar-se a la meua alçada, les mans als muscles, i em digué: «Filleta, el nostre senyor era un home, no un déu. Era un home molt bo que volia que tots els xiquets i xiquetes del món portaren sabatetes i no anaren descalços, que no passaren fam ni fred, que tingueren bones cases i bones escoles». Així m’ho digué, ho recorde perfectament. «Però els hòmens, com ara eixe que has vist eixir tot vestit de negre, l’assassinaren». Eixa és l’explicació que em va fer mon pare i, per això, sempre em va agradar molt veure pel·lícules de Jesucrist, que anava sempre envoltat de miserables, de descamisats.

Camilo i Matilde sovint gastaven paraules de la Bíblia: «No robaràs, no mataràs, donaràs de menjar a qui té fam…». «Tot això ens ho ensenyaren a les filles, perquè era la seua moral, però en canvi no eren gens religiosos, al contrari». Matilde, tot i la seua educació catòlica inicial, va deixar d’anar a missa als 16 anys. «Em vaig adonar que era tot hipocresia: em semblaven molt millor els qui parlaven a favor dels treballadors». Al llarg de les seues memòries parla amb rancor i fúria de capellans i beats, sobretot per les seues actuacions acabada la guerra. Diu que si Crist haguera vist com tractaren els rojos, s’haguera avergonyit.

Els primers dies del conflicte van cremar el contingut de l’església de Sueca i de molts altres pobles dels voltants. Molts capellans i monges van fugir, però al poble es quedaren les que es feien càrrec de l’asil d’orfes i vells. Camilo, en nom del nou Ajuntament, va anar a parlar amb sor Agustina, la que n’estava al capdavant. Li va recomanar que les monges es tragueren l’hàbit i es vestiren de dones normals; així ho van fer i no els passà res. Anys més tard, la mateixa sor Agustina va anar a queixar-se a l’Ajuntament franquista: «Quan estàvem en mans de Camilo, a les xiquetes de l’asil no els faltava de res i ara, amb vosaltres, no tenim què donar-los per a menjar».

A casa, a les xiquetes, Camilo els havia explicat que els antics tenien diversos déus: «El sol, que bé està que li diguem déu perquè ens dóna la vida; la terra, perquè de què vivim si no?; i la naturalesa». També els explicà com s’havia fet el món, a partir d’estrelles i gasos, i al llarg de molts anys, no en huit dies com diu l’Església. De l’extinció dels dinosaures també els parlà. «I nosaltres en el que diu l’Església no hem cregut mai…».

Així que de celebracions religioses, a la família Albert-Gras, cap. «Per Nadal sempre hem fet un dinar familiar —diu Redención—, com feien els pares: per a celebrar que el dia ja comença a allargar. I ni teníem joguets de regal, ni ens feien creure en els reis mags. Primer i principal, perquè érem pobres i no teníem diners per a joguets; jugàvem amb el fang que es feia a tothora al carrer, que aleshores no estava asfaltat i plovia molt més que ara. I, a més, ell ens deia: “Els millors reis són que teniu el pare i la mare, i tota la família, que vos volen i vos cuiden.” I quina raó tenia».

Ara bé, nosaltres respectem les persones que van a missa. La meua millor amiga, que ens coneixem des que érem xicotetes i vivíem al mateix carrer, i amb qui encara quede un dia a la setmana per anar a fer un café —és, per tant, una amistat que dura ja més de 80 anys!—, sí que va a missa de tota la vida. I no passa res: jo la respecte a ella, i ella a mi».

Els casaments

Tant Matilde com les tres filles es van acabar casant per l’església, unes més a contracor que altres.

Camilo i Matilde es van casar el 28 d’octubre de 1921, quan faltaven tres dies per Tots Sants i Camilo estava de faena fins a dalt. Va ser pràcticament pensat i fet. Ell volia casar-se només pel jutjat —en aquell moment estava permés—, però ella s’hi negà. «Sobretot per mon pare i les meues ties», es desprén de les memòries, perquè tot i que no eren beats, es preocupaven pel que diran.

En aquell temps s’anunciaven els casaments els diumenges anteriors durant la missa, per si algú tenia algun impediment, però Camilo per això no passava. Van arreglar els papers i acordaren prescindir d’aquell tràmit. Finament, el dia escollit van anar a l’església a les quatre del matí. Hi eren el capellà i el sereno, els pares de tots dos, algunes persones més que, tot i el secret, se n’havien assabentat, i Camilo i Matilde vestits de dia normal. En acabar, ell se n’anà a treballar i ella a sa casa.

No va ser fins passat Tots Sants que van anar de viatge de noces un parell de dies a València. En tornar, passaren a viure en un piset propietat dels pares de Camilo. I començà la convivència com la de qualsevol parella de novençans: «Al principi jo no sabia fer ni un ou fregit —diu Matilde—, sort que la cuinera que tenien a la casa familiar dels taüters em va ensenyar a fer un poc de tot».

Nydia, la gran, va ser la primera de les filles de casar-se, amb un camioner que havia conegut mentre treballava a la fàbrica Riviere. Era l’any 1954. Ell era prou més gran que ella, vidu, i ja tenia dos xiquets, xic i xica, amb qui Nydia va fer bona relació. Després en tindrien dos més, tots dos xics. L’home de Nydia era molt religiós, «però mai no vam discutir per això. Un dia, amb els xiquets ja majorets, van explicar a la tele el robatori aquell d’Anglaterra en què furtaren tants milions de lliures esterlines. I ell va i diu: “Això sí que és un robatori ben fet, no com eixos que furten un no res”. Jo em quedí mirant-lo i li vaig dir: “Tu no creus que un home com tu, que creu en Déu, no està gens bé que parle així? Tu no saps que eixe Déu que tu dius que existeix castiga més a qui roba milions que a qui furta un tros de pa per a menjar?” Em mirà a mi, mirà als meus fills i digué: “La vostra mare té tota la raó”. I mai no em va dir d’anar a missa amb ell ni res, ni a mi ni als nostres fills».

El dia del casament de Nydia (1954). Fotografia realitzada als jardins de Montjuïc. Des de l’esquerra, davant: Matilde, Nydia amb ram i Roma. Darrere: Espartaco i Redención.

A Roma, diu sa mare, li va costar molt acceptar nóvio. Finalment es va casar amb un company alacantí, un teixidor de Monòver que també vivia a Barcelona. Es van casar l’agost de 1955, per l’Església, perquè aleshores no hi havia cap altra forma, i de manera molt modesta. «Portaven molt poc aixovar —diu Matilde—, de tot, però molt poc».

Roma el dia del seu casament (1955), al costat del seu germà Espartaco.

Nydia se n’havia anat a casa del marit, al barri de la Bonanova, però Roma i Paco, acabats de casar, no tenien prou per a llogar-se un pis. Així que es van instal·lar a la barraca de Montjuïc, on naixeria la seua única filla. Aquella caseta va esdevenir lloc de reunió clandestina durant els anys següents: fins i tot hi tenien amagada una multicopista del sindicat, de la CNT del qual Roma sempre va formar part. També hi vivia el germà xicotet, Espartaco, encara solter i ben col·locat com a lampista. Matilde no treballava fora de la barraca, però s’encarregava de cuinar i cosir-los la roba a tots i, més endavant, de cuidar la néta.

Redención se n’havia tornat a Sueca, on festejava des d’abans d’anar-se’n a Barcelona. «El primer que li vaig preguntar al que acabaria sent el meu marit era si resava molt. I ell tampoc no era d’anar a missa. Sa tia sí; però ell, no gens. Si no arriba a ser així, aquella relació segurament no haguera prosperat». Nydia i Roma havien estat batejades de xicotetes, però Redención no. Per a casar-se, s’havia de batejar i confessar-se primer. «Jo li deia al que encara era el meu nóvio: “Salvador, si m’he de confessar i tot això, jo no em case, que m’és igual”. Com que anàvem a Barcelona a casar-nos, que era on vivien ma mare i les meues germanes, jo li deia: “Anem i tornem, i ningú sabrà si ens hem casat de veritat o no”.

Redención, el seu futur marit Salvador i Roma, un temps abans de casar-se.

»Però ell em va convéncer: “Redención, jo no vull que parlen malament de tu, de mi m’és igual, però de tu no; fes-te l’ànim i casem-nos”. I ens vam casar. Però jo no deixava de pensar que això era com trair la memòria de mon pare. Del disgust, em vaig posar malalta i tot.

»Des d’aleshores no he tornat a entrar en una església pràcticament mai. Als meus fills no els he batejat. Només hi he anat per a l’enterrament d’algun familiar. Si són d’amistats, ells ja saben que jo estaré amb ells al tanatori, a la vetlla i al que faça falta, però que a l’església jo no vaig. I les tres voltes que m’han operat, mai no he volgut veure un capellà d’eixos que van pels hospitals. Una volta en vingué un i jo li ho vaig deixar ben clar: “Vosté a què ve exactament? Jo no crec. A parlar-me de Déu, d’una falsa creença? Perquè jo en Déu no crec; en Crist sí, però Déu que és? Una cosa que no es veu?”. I el capellà aquell em va acabar dient: “Mira, me’n vaig perquè és que amb tu no es pot parlar”. I jo: “Molt bé, ja no cal que vinga més”».

Ja casats, Redención i el marit es van instal·lar a Sueca. Llogaren una caseta molt menuda i es gastaren tot el que havien estalviat els últims anys i els pocs diners que havien arreplegat com a regal en l’entrada del camió amb què Salvador havia de treballar. Van tindre dos fills, xic i xica.

2 de maig de 1939

Dos dies després que el portaren a Sueca, Matilde es va decidir a dur-li menjar a Camilo al retén. Els guardians, que eren soldats, van obrir la porta i allà estava ell, flac i amb el cap rapat com la palma de la mà. Es van abraçar i no van poder dir-se ni una paraula, plorant galta amb galta, però incapaços de verbalitzar l’alegria de veure’s i l’amargor del moment, segons recorda Matilde a les memòries. El sergent va haver de fer força per separar-los.

No era, però, la primera volta que el veia tancat. Al llarg de la seua vida junts, en què ella sempre li havia fet de suport, el van detindre en diverses ocasions. Una va ser al principi de festejar, el mes de gener de 1921. Era un dilluns de bon de matí i Camilo estava dins un tren que ja es posava en marxa, a l’estació de Sueca camí de València. Matilde l’acomiadava des de fora. Va arribar la guàrdia civil a cavall i van fer parar el tren. Aquell cap de setmana —que Camilo havia passat a Sueca— hi havia hagut un intent d’atemptat contra el governador de València, i detenien tots els possibles implicats. El van emmanillar i el van portar a peu fins a València.

A cada poble canviava la parella de la guàrdia civil que l’escortava, i Camilo seguia caminant. A Sollana un guarda se’n va compadir i li va donar unes espardenyes perquè es poguera treure les sabates dures que portava i que ja li feien mal als peus. La notícia va córrer més que la comitiva i a l’alçada de Catarroja se li acostaren diverses persones per donar-li tabac i una miqueta de diners. Va arribar a València ja de nit i amb els peus destrossats. El van tancar a la càrcer Model de València tres mesos llargs.

El van tancar moltes més voltes, a la Model, i la guàrdia civil li registrava la casa i l’interrogava sovint. En ocasions eren fins i tot «mesures preventives». Per exemple, durant una visita del Príncep d’Astúries a Sueca: dos dies abans, la guàrdia civil es va presentar a casa de Camilo i el van comminar a no eixir al carrer fins que se n’haguera anat la comitiva reial.

Nydia recorda diverses visites de la guàrdia civil i el sentiment que li creaven. Un dia una amiga de la família li havia regalat un pardalet lligat amb un fil. A la xiqueta li va fer una alegria immensa, però en arribar son pare a casa «Se’m quedà mirant molt seriós, alçà una cella i em digué: “Tu què sents, filleta meua, quan ve la guàrdia civil, li lliga les mans al pare i se l’emporta?” Jo em quedí sense paraules. Doncs en este moment, filleta, tu eres com un guàrdia civil per a eixe pardalet. Perquè els pardalets, com els hòmens, han nascut per a ser lliures i no per a estar lligats. I el pardalet tindrà fillets, i haurà de buscar-los menjar perquè no patisquen fam. Dóna-li la llibertat! Solta’l i veuràs com es posa de content!” I així ho vaig fer. Vaig deslligar el pardalet i es va posar a volar en cercles, molt content».

Embarassos i parts

La mare de Matilde havia parit nou voltes i només li van sobreviure dues criatures: la primera i l’última; la resta o naixien morts, o morien al poc de temps. La mare de Camilo havia tingut 22 fills i en sobrevisqueren set, «i això que ella podia pagar-se metges —explica Redención, tot destacant que era un fet reservat només a uns pocs—. Quan ma mare era xicoteta només hi havia dos metges a Sueca. De pagament, clar. I, a més, no preparaven gens a les dones per al part».

Matilde, d’acord amb el que explica a les seues memòries, es va quedar embarassada nou voltes i va parir-ne sis. El primer xiquet que va tindre, un any després de casada, va morir als huit dies. Tretze mesos més tard tingué una xiqueta, que morí als cinc mesos. Matilde s’havia tornat a quedar embarassada pràcticament de seguida, amb aquella xiqueta encara viva. Just en aquell temps van tornar a tancar Camilo. Tot i que ell no hi estava d’acord, ella va decidir avortar. No es veia amb cor de tindre una criatura més en aquell moment i es va posar en mans dels qui aleshores feien aquestes intervencions, amb més riscos que seguretat. Com a conseqüència, va perdre molta sang i els metges li van dir que seria arriscat intentar tindre més fills. Després van vindre Nydia, Roma, Redención i Espartaco. Tots van nàixer sans i a casa.

L’estiu de 1937 va tindre un avortament natural pel qual va estar sagnant durant setmanes, fins que li van descobrir un tumor a la matriu que li van extirpar a València poc abans de Nadal. Feia any i mig que havia començat la guerra i des de l’hospital estant, ingressada, sentia els bombardejos sobre la ciutat.

Matilde encara es tornà a quedar embarassada una vegada més, a principis de 1939, quan havien de decidir si fugir a l’exili o quedar-se a Sueca i, en aquesta ocasió, va optar de nou per avortar, ara amb el suport de Camilo. Tema tabú els anys posteriors, sorprén la naturalitat amb què Matilde explica aquestes decisions a les seues memòries, com sorprén també que reconega que alguns embarassos, com a tals, no li van fer gens d’il·lusió.

En els temps en què Redención va tindre els fills, les coses ja havien canviat prou. Ella va tindre tres embarassos: el xic i la xica que van nàixer bé, i un altre embaràs en què el fetus va morir ja gran, quasi a punt de nàixer. El seu metge, Don Alfredo Granell, havia format part de les Joventuts Llibertàries creades per Camilo. «Ell m’ha assistit en tot el que he tingut jo, operacions i parts. Va posar una clínica, ací a Sueca, i els operadors —es refereix als ginecòlegs i cirurgians— venien de València un dia a la setmana a visitar. Les operacions, parts inclosos, les feien sempre en dissabte o diumenge, perquè era quan a eixos operadors els venia bé vindre. Aixina és que jo he tingut tres fills (comptant la que va nàixer morta) i en els tres em van obrir».

Redención explica amb to de contrarietat aquestes cesàries programades segons els calendaris dels metges. Millora la cara quan explica que, tot i que oficialment encara no estaven disponibles els anticonceptius hormonals, durant uns anys ell li va donar una medicina «per a no tindre família». I va seguir fidel a aquest metge mentre va exercir. «Després també em van traure la matriu i tot això, però ja a l’hospital a València, i sempre amb Don Alfredo Granell, que encara se’n recordava de mon pare i me’n parlava».

Els noms

En algun moment de les converses, totes tres germanes ho van expressar amb les mateixes paraules: «Els pares ens van educar d’una manera molt especial. I per això, encara ara, som una miqueta diferents de la resta de la gent». I d’això te n’adones només de saber com es diuen. En una generació en què el més habitual era recórrer al santoral i a la mare de Déu local, Matilde i Camilo van triar tots els noms a consciència i fugint de convencionalismes.

Tots dos havien llegit molt sobre la història de Roma, que els encisava, i és evident que d’ací van traure la inspiració. Al primer xiquet que van tindre li van dir Prometeo. Nydia va ser la segona, la que va morir als pocs mesos. La que nosaltres coneixem com a tal en realitat es diu Consuelo, com sa iaia. Però el nom de Nydia els agradava tant que la van acabar anomenant així des de xicoteta i és com l’han coneguda tota la vida. Nydia era un personatge de Los últimos días de Pompeya, llibre que Camilo havia llegit a la presó justament durant un dels embarassos de Matilde. A l’obra, Nydia era una xiqueta florista i cega que va ajudar molta gent a fugir durant l’erupció del volcà perquè era capaç de guiar-se entre el fum i les cendres.

A Roma, en homenatge a la rebel·lia del poble romà, la van poder inscriure tal qual al registre civil, però a l’hora de batejar-la els van fer afegir un nom cristià davant, així que per a l’Església es deia Matilde Roma.

Quan va nàixer Redención, Camilo estava amagat: acabava d’haver-hi un intent de colp anarquista per fer-se amb el poder a Sollana, el poble del costat, i sabia que l’estaven buscant. Va trobar un moment per a anar a conéixer la filla nova i, en arribar, li va dir a Matilde, il·lusionat: «Tenim una Llibertat?» Però ella li va dir que no li agradava gens com a nom. Així que ell en va escriure uns quants més en un paper, i d’allà ella en va triar un. «Redención, Redención m’agrada molt. Tot i que existeix com a nom cristià, ells el van posar amb el significat de “redempció de la humanitat”». I tots ho han pronunciat sempre Redension.

A Espartaco, és clar, li van posar el nom per aquell gladiador que aconseguí la seua llibertat i la de molts altres esclaus. Tota la família es va emocionar molt quan, a finals dels anys 50, van poder veure la pel·lícula acabada d’estrenar.

Allà on han anat, els noms sempre han cridat l’atenció, però no es van veure obligades a canviar-los durant el franquisme com els va passar a altres persones. Només la mestra d’Espartaco, l’únic que encara va anar a l’escola nacional després de la guerra, va insistir durant un temps a demanar documents que demostraren que aquell era el seu nom real. Probablement, el que volia era comprovar si estava batejat. Matilde va anar a parlar amb els contactes que encara tenia a l’Ajuntament i ho va poder solucionar.

Dels fills i filles que han tingut les tres germanes, cap no es diu Matilde, però sí que han conservat el nom de Camilo: el fill gran de Redención i el xicotet d’Espartaco es diuen com son iaio.

Una altra imatge de Camilo Albert, de les poques que ha pogut conservar la família. Tampoc no es coneix la data exacta en què es va fer, però s ’estima que és del temps que va passar a França , cap a 1914.

4 de maig de 1939

Els instructors del procés sumaríssim havien enviat un qüestionari a dues autoritats destacades de la ciutat per tal que els digueren tot el que sabien sobre Camilo:

Auditoría de guerra del ejército de ocupación: Ruego a V. tenga a bien, previo el asesoramiento que estime necesario, contestar a las preguntas consignadas y remitir el pliego con la máxima urgencia posible a este Juzgado Militar. Dios guarde a V. muchos años.

El document, amb espais limitats per a les respostes, sovint demanava només un «sí» o un «no». Però J. Fuster, «Sr. Jefe Local de la F.E.T. de las J.O.N.S.» de Sueca, va voler contestar de manera més creativa sobre l’activitat de Camilo. El document data del 4 de maig de 1939.

Cargos desempeñados durante el período revolucionario y fecha en que los ejerció: Director de Pueblo Libre, semanario local de la F.A.I. y C.N.T, y principal dirigente de todos los comités revolucionarios de Sueca.

¿Hizo propaganda revolucionaria en mítines? Mucha.

¿Exaltó en sus conversaciones públicas la causa roja? Lo indecible.

¿Insultaba a nuestro Ejército nacional o a sus Generales? En toda ocasión.

Personas que por su intervención fueron asesinadas: De rumor público es que ha sido uno de los principales inductores. Se le vio al frente de patrullas de milicianos matones, sin que se pueda concretar el peso determinado en cuanto a los casos de asesinato debido a su proceder y táctica, pero se le considera como cómplice.

Personas que por su intervención fueron detenidas: Se le supone como uno de los que ordenaba las detenciones, en nombre del Comité de Salud Pública.

Bienes que fueron requisados o confiscados por el informado: Los que fueron requisados por los diferentes comités, formando parte con los grupos que hiban (sic) a saquear las casas. El informante puede afirmar que fue uno de los que requisó las andas de la Virgen de Sales7 para luego quemarlas.

Indíquense dos personas, al menos, de reconocida solvencia moral y adictas al Glorioso Movimiento, que puedan atestiguar los extremos anteriores: Martín Claver Viel y Lázaro Masó Ponsoda.

Sueca, a 4 de mayo de mil novecientos treinta y nueve, Año Triunfal.

‘¿Quieres ver con qué acariciamos a tu padre?’

Nydia era l’encarregada de portar roba i menjar a son pare al retén. En una d’aquelles visites es va trobar el comissari, recolzat a la cadira i amb els peus damunt la taula. «¿Tú eres hija de Camilo? ¿De ese Camilo? ¿Quieres ver con qué acariciamos a tu padre?» El pànic que encara es reflecteix als ulls de Nydia quan ho explica confirma que té les paraules gravades a foc en la memòria. El comissari li ensenyà una vareta d’un parell de pams de llarg, descriu ella amb les mans, amb una espècie de cable a la punta i, al final, un clau. Amb això li pegaven al cap per fer-lo confessar.

Als pocs dies d’estar tancat, en entrar a dur-li el menjar, la xiqueta va veure son pare en un racó, assegut a terra i amb una tela que li cobria el cap. Li la va llevar i el va acariciar. «Els dits se’m van enfonsar en uns forats que tenia per tot el cap i se’m van omplir de sang. Li havien pegat amb allò que m’havia ensenyat el comissari». No era l’única tortura que els infligien per tal de forçar-los a parlar. Tot i que el sumari judicial només recull tres declaracions de Camilo, dona i filles recorden que aquells dies l’interrogaren a tothora.

A tots els del retén els feien beure olis pesants, dels de maquinària. A alguns els arrancaren les ungles o els trencaren les cames a colps. A Camilo una nit el van lligar a una sénia, una d’aquelles maquinàries de tracció animal que servien per a treure aigua d’un pou, i li van fer ocupar el lloc del cavall durant hores, a cop de fuet. Però ell no confessava res. Així li ho va dir a Matilde la guàrdia civil: «A su marido se le está haciendo lo que se le hace porque no confiesa nada, ni de lo que han hecho otros ni de lo que ha hecho él».

Camilo li va dir a la xiqueta que li demanara a la mare que anara a parlar amb Don Ricardo Fuster, aleshores alcalde de Sueca, perquè el tragueren d’allí. No era fàcil: la presó local estava plena i hi havia tants detinguts que havien hagut de condicionar diversos molins d’arròs i sequers com a centres de detenció. A mitjans de maig, però, aconseguiren que el traslladaren a la càrcer de Sueca, on les condicions no eren tan dures.

Don Ricardo Fuster

Don Ricardo Fuster, com a alcalde de Sueca, era la segona personalitat a qui havien enviat aquell qüestionari sobre Camilo. Les seues respostes van ser el menys compromeses possible: un simple «sí» sobre la participació en mítings o els insults a l’exèrcit nacional. I sobre els presumptes assassinats: «Ignora el informante que haya tenido tal intervención».

Quan les tropes franquistes van entrar a Sueca, a finals del mes de març, ràpidament van buscar un grup de ciutadans afins —d’entre els que quedaven al poble— per configurar un nou govern municipal de manera provisional. Van posar com a alcalde Ricardo Fuster, però no va durar molt en el càrrec. Diu l’acta de l’Ajuntament en què el van nomenar que ell es va mostrar «muy honrado con la designación de que ha sido objeto».8

Don Ricardo Fuster era registrador de la propietat al poble. Durant la guerra, i fins a només uns dies abans de ser alcalde, havia fet de comptable de la col·lectivitat de Sueca, l’organització que havien creat els sindicalistes per gestionar les terres i els béns entre tota la població i de la qual Camilo havia estat secretari. Havia passat moltes hores amb ell, el coneixia molt bé i, probablement per això, va voler ser el més neutre possible a l’hora d’inculpar-lo de res. A més, durant els dies de tortures i interrogacions, va atendre la petició de Matilde i li va dir que faria el que poguera perquè traslladaren Camilo de lloc.

Ricardo Fuster va deixar de ser alcalde just un mes després d’haver estat designat. Les actes de l’Ajuntament expliquen el canvi per la creació d’una gestora permanent que havia de substituir l’anterior.

La versió de Matilde, en canvi, és que la situació el va desbordar i va caure malalt. Fins a l’últim dia es lamentà: «Si tot això ho fan els meus, què no faran els que no són els meus?», diu ella que li va dir. Diu Matilde també que, uns dies després, Don Ricardo Fuster se suïcidà. 9

El pa, l’estraperlo i la multa

Don Ricardo Fuster no va ser l’únic que va intentar ajudar Matilde. El metge Antonio Campos, que havia estat company d’escola de Camilo, quan la va visitar per donar-li el pésame, va insistir-li que anara a veure’l sempre que ella o els xiquets ho necessitaren, i va ser el seu metge durant els anys que encara estigueren a Sueca.

Familiars i coneguts de seguida van començar a donar faena a les xiquetes: fer algun encàrrec o cuidar xiquets al principi, i al magatzem de taronges, picant arròs o fregant el pis de genolls més endavant. «No vam renegar de res mai, mai». Redención recorda que les llogaven molt per portar criatures al braç, perquè aleshores no hi havia carrets de xiquets. «I jo, que sóc molt baixeta, a voltes portava alguna xiqueta que era quasi tan gran com jo».

A les nits anaven a una escola particular que havia muntat Juan Rosselló, un mestre que havia estat deixeble de Camilo a les Joventuts Llibertàries. Ell va anar a parlar amb Matilde quan va tornar al poble, després d’uns mesos tancat: «“Camilo m’ensenyà a mi i, ara que sóc mestre, jo ensenyaré els teus fills”. Ma mare va acceptar, però no volia que hi anàrem sense pagar». Com que diners no en tenien, es costejaren l’educació treballant: Roma atenia els més xicotets de l’escola i Redención s’encarregava de la neteja. Nydia ja no va tornar a escola després de la guerra, i Espartaco anava a l’escola nacional.

Un dels qui més va ajudar Matilde acabada la guerra va ser Pepe Carbó, forner i germà de Bernardo Carbó, que havia sigut alcalde durant la guerra i ara estava tancat. Tots dos havien sigut amics de Camilo des de xiquets. Pepe era molt bona persona, molt catòlic, i no es ficava en política, recorden elles. «Ens va ajudar molt en oferir-nos poder coure el pa blanc que veníem d’amagat», diu Redención. En aquell moment el pa de les racions del govern era molt roín, i el pa blanc es venia bé. «Aquesta va ser la nostra font d’ingressos principal durant uns anys. El forn era a prop d’on vivíem. Pastàvem el pa a casa i Roma i jo el portàvem a coure, en una safata de fusta damunt del cap, com podíem. També ens encarregàvem de prendre nota dels encàrrecs: fulano, dos pans. El meu germanet i jo posàvem els pans ja cuits en una bossa i els anàvem a repartir. La farina ens la portaven de fora, d’estraperlo».

Pel mercat negre corria de tot: farina, ametlles, oli o espardenyes. A Sueca l’estraperlo es feia sobretot amb arròs. Matilde i els xiquets, que s’havien quedat sense casa, havien anat a viure amb dues dones amigues seues, mare i filla, que es dedicaven a l’estraperlo.

Redención explica que ho recorda com si fóra ahir. «Les dones es feien una espècie de vestit de tela de sac, com de lona, que en realitat eren dues capes cosides. Una primera lona feia la mesura del cos, com si fóra un cinturó ample. La segona tela es cosia en forma de «u», per baix i pels dos costats, com una gran butxaca. I després es repuntaven altres línies verticals, de manera que quedava gairebé com una cartutxera, tot a saquets xicotets. Costaven molt d’omplir, i calia un embut i molta paciència per a posar-hi l’arròs dins. Se l’enganxaven al cos amb agulles de gafa, o ho cosien a la roba. Per damunt es posaven un mantó, perquè aleshores no tenien abrics, sinó mantons de llana, i amb això dissimulaven. Flaques com estaven de la fam, i com de grosses semblaven quan anaven carregades! Normalment ací l’estraperlo es feia d’arròs, que és el que més hi ha a Sueca, però també de dacsa i fins i tot de moniatos n’he vist jo fer.

»Ma mare ho va fer dos o tres voltes. Anaven a València en tren, perquè al cotxe de línia hi havia més vigilància de la guàrdia civil. Abans d’arribar a la capital, quan el tren començava a baixar la velocitat, es tiraven en marxa. A la ciutat ja havien quedat amb els qui ho tenien tot organitzat, i les portaven a unes cases on es podien traure la faixa aquella plena d’arròs.

»També hi havia qui ho feia a més gran escala. De les dones amb qui vivíem, la filla s’havia fet amiga dels maquinistes del tren que anava de Cullera a València. De nit, hi pujàvem saquets sencers d’arròs. Jo hi vaig participar alguna volta, però sobretot les ajudava Roma, que era la més forta i valenta de les germanes».

A finals de 1942 van pillar la veïna carregada d’arròs i la policia va anar a inspeccionar la casa. En trobar allí dos sacs més, també van denunciar i multar Matilde. La multa era de mil pessetes, que en aquell moment eren moltíssims diners, i no la podien pagar. Poc després, una coneguda els va parlar d’una família que buscava xica per a servir a València i se’n van anar a treballar allí, Nydia primer i Roma després.

Any i mig més tard, un dia després de dinar, es va presentar la guàrdia civil en casa de Matilde. Sense temps d’avisar ningú, se la van emportar per aquella multa pendent. Aquella nit, Pepe Carbó, l’amo del forn, es va personar amb un altre amic seu, un conegut beat i falangista de Sueca, i van avalar la seua llibertat amb el compromís que ella pagaria la multa l’endemà.

Matilde en va poder eixir i se’n va anar a casa dels cosins, confiant que els xiquets serien allà: quan se l’havien endut ells no estaven en casa i ara no sabia on paraven. En arribar, no podia donar crèdit: la taula estava plena de diners que anaven comptant i amuntonant. Tota aquella vesprada parents i coneguts havien anat recol·lectant el que podien pel poble per pagar la multa. «Jo portava un davantalet —diu Redención—, que era el que ens posaven aleshores a les xiquetes, i la gent em parava pel carrer: “Tu eres la filla de Camilo?” Feia anys que l’havien matat però la gent encara en parlava. I jo deia que sí i em feien: “Pren, un quinzet, per a la denúncia de ta mare”. I jo m’ho posava a la butxaca del davantal. Al meu germanet, igual, i els dos portàrem el que havíem arreplegat als meus tios. Entre tots reunírem no només les mil pessetes de la denúncia, sinó vora tres mil, una barbaritat. I la gent li va dir a ma mare que es quedara el que sobrava per poder passar un temps».

L’endemà un dels amics va anar a València a pagar la multa. Matilde guardà tota la vida el rebut d’aquell pagament.

Espartaco, Matilde, Redención i un xiquet amic de la família.

Sueca, mitjans dels anys 40.

5 de maig de 1939

El 5 de maig de 1939 és la data de la segona declaració oficial de Camilo. Sobre l’acusació que havia fet Máximo Calavera, segons la qual Camilo era qui li havia ordenat cometre els assassinats, la documentació recull que este va argumentar que això era «inexacte». Respecte a l’apropiació de la impremta per editar el periòdic, diu que ho va fer «d’acord amb una ordre acordada a la casa del poble per la qual es col·lectivitzaven aquests béns».

L’interrogatori es va centrar molt en la seua participació com a director i redactor a Pueblo Libre i la possible influència de les seues paraules.

Preguntado si no cree que los artículos publicados en el periódico de su dirección pudieran dar lugar a que algunos exaltados asesinasen a elementos de orden y realizaran otros desmanes, manifiesta que puede haber ocurrido, teniendo en cuenta sobre todo la poca cultura de la masa, que puede haber interpretado mal lo que el declarante quiso que fuese una mera exposición de ideas, y teniendo en cuenta también que “por desgracia” los principales crímenes realizados en esta población lo fueron por sus compañeros de la C.N.T.

En aquest moment el sumari indica que Camilo estava processat només per reunió clandestina.

El dipòsit d’armes

Una de les acusacions fonamentals cap a Camilo era el dipòsit d’armes amagat a sa casa. En la primera declaració, del dia 30 d’abril, ja havia reconegut la seua existència. Durant els dies següents, l’havien tret del retén perquè indicara exactament on les havia amagat. Li les van fer desenterrar a ell mateix de baix del galliner que tenien al pati, dins una gran arca de fusta. En total, huit fusells i unes cent huitanta bombes de mà.

L’explicació de Camilo que recull el sumari judicial diu que des del principi de la guerra havien anat acumulant fusells a la casa del poble, per si feien falta i per evitar que els tingueren els comunistes, dels qui la CNT no es refiava gens. Després, van prestar aquestes armes per a l’enfrontament que hi hagué a Gandia justament entre uns partits i altres. Quan els les van tornar, només quedaven set o huit fusells. I diu Camilo que se’ls va emportar per ocultar-los a sa casa.

Quan desenterrà les armes, es reafirmà en la mateixa versió sobre els fusells. De les bombes digué que es pensava que se les havien endut a un altre lloc. Pel to en què està redactat el document judicial, es fa evident que l’interrogador no se’l creu.

La caseta

Aquella casa on havien enterrat les armes és la que Camilo va construir en un terreny llogat l’any 1931 per viure-hi amb la família, que ja anava creixent. Era tot planta baixa, amb un pati al davant d’uns quinze metres quadrats, un gran menjador i tres dormitoris. La cuina donava al darrere de la casa i el bany tenia dutxa i aigua de dues classes: potable i de bomba. Matilde i les filles trobarien molt a faltar aquestes comoditats, sobretot els anys en què visqueren a la barraca de Montjuïc, en la qual no hi havia aigua, ni vàter, ni llum.

A la caseta, Camilo va fer un espai per criar-hi animals: gallines, conills i una cabra que els van regalar. Justament el 1931 va tindre molta faena, perquè li van encarregar fer els cantons de les voreres, els rastells, de tot Sueca, que aquell any ampliava el clavegueram i estrenava millores als carrers. Encara hui hi ha plaques metàl·liques pel poble amb aquella data.10 Però després va deixar de tindre encàrrecs i aquells animals aportaven un poc d’aliment a la família. Just abans de Tots Sants, solia tindre més faena com a pedrapiquer, per a fer nínxols, làpides i panteons, sobretot per la zona de Gandia, però la resta de l’any quasi no tenia res. Les contínues detencions i la fama que ja l’acompanyava allà on anara tampoc no ajudaven.

Acabada la guerra, Matilde ja no va poder tornar a aquella casa, però la recordaria tota la vida. Estava a la vora de la carretera, just al davant de quatre o cinc cases de xiques.

Les ‘xiques’ i l’expulsió de la CNT

L’any 1934, davant la falta de faena, Matilde i Camilo van pensar d’obrir un bar al pati de la casa. Servien begudes i cafés, esmorzars i alguna cosa de menjar. «Ho teníem tancat amb tela metàl·lica, com la del corral dels animals —visualitza Redención—, d’eixa a redolinets, i amb plantes de les que s’enfilen i fan unes flors blavoses que semblen campanetes. A migdia ma mare solia fer una paella i venia gent a dinar, entre elles algunes de les xiques de les cases del davant.

«Eren prostitutes, moltes d’elles, mares solteres que les famílies havien fet fora de casa i no tenien altra manera de sobreviure. Mon pare i ma mare mai no les van fer fora, només els demanaven que allí es comportaren com tocava, i elles ho feien així. Però moltes persones els van criticar per això. Era una actitud molt hipòcrita —al parer de Redención—, perquè si elles eren p… (es nega a dir la paraula), els homes que les anaven a buscar, què eren? Sempre es carrega contra les dones, veges tu per què això», conclou amb un sospir.

Camilo ja havia tingut algun conflicte anys enrere amb el sindicat, quan havia treballat canviant el terra de l’església parroquial de Sant Pere Apòstol de Sueca. Això va ser l’any 1926, i la faena s’havia adjudicat per concurs de sobre tancat: el millor pressupost seria el triat. I Camilo va guanyar. Els anarquistes el van criticar per treballar per a l’església, i els catòlics el van criticar per fer aquella faena sense ser creient, però la cosa no va arribar a més.

Ara, però, el conflicte va ser molt més greu. En les seues declaracions, Camilo diu que el van expulsar de la CNT per haver muntat un establiment de begudes alcohòliques. La família afirma que també va ser perquè alguns companys consideraren que tindre un bar era equiparable a fer-se empresari, i també per no negar-se a atendre les xiques. «En aquella època els anarquistes eren molt puritans», diu Roma. El van acusar d’ajudar a corrompre la societat per vendre alcohol i el van expulsar. Del disgust, Camilo va perdre la vista uns dies i tot. Però mai no va deixar la lluita anarquista, encara que durant un temps estiguera fora del sindicat.

D’entre les xiques, Redención se’n recorda sobretot de la senyora Milagros, una dona baixeta i grosseta que parlava castellà. Era la propietària d’una de les cases que ella mateixa regentava amb, com a mínim, una dotzena de dones. Anys més tard, quan Redención repartia pel poble el pa blanc que feien d’amagat, la senyora Milagros sempre eixia a la porta a abraçar-la i li posava algun quinzet a la mà. Per Nadal feia vindre els dos xicotets, Espartaco i Redención, i els donava un duro a cadascun, que eren molts diners, en un bitllet de paper.

Més endavant, quan Redención va aprendre a brodar a màquina, la senyora Milagros li va portar per brodar tota una nova remesa de tovalloles i llençols per a la casa de xiques. I em digué: «Yo te traigo trabajo para que te ganes un dinero. Vosotros nunca me cerrasteis la puerta y ahora yo te quiero ayudar. Y la mejor forma que tengo de hacerlo es dándote trabajo». I com que sa mare, a qui demanava permís per a tot, va estar-hi d’acord, Redención va acceptar aquella faena de brodar.

6-10 de maig de 1939

Els dies següents es van succeir les declaracions de testimonis sobre Camilo.

Francisco Colom Escrivá, Colón, casat, de 31 anys, de professió xòfer i no processat en cap causa, diu que per ordre de Camilo va fer tres viatges en camió a València per dur uns trenta elementos derechistas que havien detingut fins a la seu del Govern Civil. Diu també que Camilo tenia molt de prestigi entre els rojos i que va ocupar càrrecs importants des dels quals va ordenar moltes detencions de persones, de les quals moltes van ser assassinades després.

Juan Soler Córdoba, casat, de 40 anys i dedicat al comerç, tampoc no processat, diu que «bajo el dominio rojo» se li van demanar diners, a ell i als seus germans, per ordre de Camilo. Explica que un dels germans es negà a pagar i que el van detindre fins que va abonar la quantitat requerida. Li pregunten si creu que els escrits de Camilo Albert incitaven els assassinats d’alguns elementos derechistas i respon que «sí, i és més greu la seua responsabilitat que la dels executors materials».

Vicente Cortés Lleonart, vidu, de 44 anys i dedicat al comerç, tampoc no processat, afirma que ell mateix va ser detingut el 4 de desembre de 1936 per Amadeo Albert, però per ordre de Camilo, i alliberat un mes després. Diu saber que Camilo era un dirigent destacat «bajo el dominio rojo», però que no coneix més detalls.

Lázaro Masó és un dels testimonis suggerits pel cap local de la Falange, això és, un individu «de reconocida solvencia moral y adicto al Glorioso Movimiento». Casat, de 60 anys11 i llaurador, considera Camilo com a responsable dels crims comesos a Sueca, ja que era el dirigent dels rojos. Relata que ell mateix va presenciar com Camilo requisava la casa de Don Francisco Barranca, on treballava. Diu que Camilo va recollir les claus i va requisar alguns objectes. És el xalet on després va viure la família durant bona part de la guerra.

Martín Claver, l’altre testimoni indicat per l’auditoria, casat, de 45 anys i llaurador, va dir que els primers dies va veure Camilo armat amb escopeta. Segons el seu parer, va ser inductor dels crims d’aquells moments inicials per la propaganda que feia. I afirma rotundament que Camilo va participar en la crema de l’església. També l’implica en diversos saquejos i en l’expulsió de persones de dretes dels seus domicilis, com va ser el cas de la seua pròpia tia.

Mentrestant, el dia 8 de maig es van incorporar també al sumari diversos retalls de Pueblo Libre amb articles de Camilo Albert, «cumpliendo con esto lo solicitado por este Juzgado Militar. Dios salve a España y guarde a V.S. muchos años».

‘Pueblo Libre’

Camilo va ser el fundador del setmanari Pueblo Libre, mitjà de comunicació de la CNT-FAI que s’imprimia a Sueca —amb una impremta que havien requisat— i que arribava molt lluny: a la portada s’indicaven els preus dels números solts i els de la subscripció segons s’haguera de repartir dins del poble mateix, a la resta d’Espanya o a l’estranger. La redacció, administració i tallers es trobaven en una mateixa adreça (Jaime el Conquistador, 3) i comptaven amb una línia de telèfon que aleshores només s’identificava amb dues xifres: el 83.

Camilo va ser també el primer director del setmanari, des de la creació, el juliol de 1936, fins a finals d’aquell any. Després va seguir col·laborant-hi amb articles periòdics. Hi escrivien altres membres de la CNT, de Sueca i de fora, sobretot de Barcelona. Les filles recorden que Camilo sempre duia a casa els exemplars de Pueblo Libre. Redención afirma orgullosa que ella va «aprendre a llegir amb el diari de la CNT».

Pueblo Libre informava de l’evolució del conflicte i dels successos i detencions a diversos pobles de tota la zona roja. Incloïa també proclames per alçar els ànims, crides a la solidaritat, resums de les assemblees, crítiques al govern de la República, notícies internacionals i cròniques culturals. El diari és una font excepcional per entendre no només els diferents moments de la guerra, sinó sobretot la barreja d’ideologies que s’havien aixoplugat sota el Front Popular.

Diverses capçaleres del setmanari Pueblo Libre, que va canviar la imatge gràfica en diferents ocasions durant el seu període de publicació. Aquests exemples corresponen al 6 de març i el 29 de maig de 1937, i el 8 de gener de 1938.

La fundació de la publicació, segons es desprén de la capçalera dels primers temps, data del 19 de juliol de 1936, però d’aquells primers números no hem trobat cap mostra. La més antiga que hem pogut consultar és del 6 de març de 1937 i porta un únic gran titular: «Un solo Ejército, un solo Mando y una sola Voluntad». Aquella declaració de principis diu: «El pueblo antifascista de Sueca (…) siente latir hasta sus fibras más sensibles por la inmediata unificación de todas las tendencias antifascistas: Todo y todos para la guerra».12

Poc després, però, encara el mateix any 1937, ja es perceben els primers dubtes sobre la possibilitat de victòria. El mateix Camilo escriu: «Declaramos muy solemnemente que aún no hemos perdido la confianza en la victoria, que el proletariado Ibérico tiene reservas de carácter racial, reservas que sea por el motivo que fuere, aun no ha manifestado y que le permitirán (…) triunfar e imponer el Sello del Proletariado al fascismo internacional, a la democracia capitalista universal y a la indígena».

Al principi, la gran majoria dels articles incideixen en aquella suposada unitat de les forces republicanes, però prompte es comença a notar com trontolla aquell maremàgnum polític. Molts articulistes se centren aleshores en les desavinences entre els uns i els altres.

Així, just al costat del relat del partit de futbol en què el Sueca FC va guanyar la Selección Marina FC, per tretze a zero, es fa evident el malestar que desperta dins la CNT l’actitud dels nous governants republicans: «Todos sabemos que aquí quien come bien es quien menos hace en sentido positivo, en cambio padecemos inanición todos los que hemos trabajado más de veinte años con toda sinceridad o buena fe, sin exigir nada. (…) Somos también los que formamos contingentes dentro de las trincheras, en hospitales o clínicas, en cuarteles o en los manicomios por haberse hecho el cerebro agua. El político egoista y ambicioso cuando lo encumbran, se corrompe y relaja hasta la médula».

A partir de mitjans de 1937 se succeeixen les queixes pel que consideren un repartiment injust dels recursos que controla el govern de la República: «Los trabajadores no pueden comer. (…) La política que en materia de Abastos sigue el Gobierno es sencillamente catastrófica. Los Municipios se ven acogotados por el Estado. Con la mejor intención lo ponen todo a disposición de los órganos gubernamentales. (…) Después de nuestros combatientes, es para los parásitos, comerciantes, explotadores y burócratas en general para quien se destina la producción». En el mateix número hi ha una queixa també per la falta de tabac a Sueca. En un altre exemplar es diu que «Resulta excesivamente curioso ver cómo viven los potentados, viejos y nuevos, mujeres y hombres, que nada útil producen, y en cambio exigen más sacrificios del generosísimo pueblo».

El to s’endureix encara més tal com passen les setmanes, com en aquest article signat per Camilo a finals de 1937: «Los intelectuales políticos sois la mayor calamidad que ha sufrido la independencia de España. (…) Apartaos infames, que deshonráis todas las glorias de nuestra independencia. Los proponentes de este deshonor para la raza Iberia, deben ser llevados ante el pelotón».

Mentrestant, des del setmanari s’apel·la a la solidaritat entre les forces d’esquerres i, per exemple, es fa una crida propera al dia de Reis: «Nuestros niños no son de ningún Partido. Nuestros niños son hijos de nuestros combatientes. Juguetes para ellos». En un altre número apareix, en un cantonet, la llista de persones que han fet donatius per sufragar el recordatori d’un company mort recentment a l’hospital militar: Vicenta Fayos, 1 pta.; María Fos, 1 pta.; Carmen Aliaga, 0,25 pta.; Consuelo Beltrán, 4 pta. I així fins a un total de 23 pessetes. Totes les donants eren dones.

La crítica cultural és també exaltació ideològica, com en aquesta crònica del concert que va fer la Banda Municipal de Madrid, dirigida pel maestro Sorozábal, al Teatre Serrano de Sueca: «Admirable propaganda la que la mencionada agrupación musical està llevando a cabo en pro del heroico pueblo madrileño». També hi va participar el mateix maestro Serrano, que era fill de Sueca: «Bajo la experta batuta del paisano compositor, la Banda Municipal interpretó de forma irreprochable, el inspirado Himno Regional Valenciano (sic). Es digno de mención el entusiasmo con que fueron escuchados por el público, puesto en pie y puño en alto, La Joven Guardia, Hijos del Pueblo y La Internacional, que precedieron al programa».

En un exercici de transparència brutal, el setmanari recull els ingressos per la venda d’entrades: el teatre ple, més de dues mil localitats en total, una xifra molt elevada per a una població que abans de la guerra no arribava als vint mil habitants.13 S’indicava també la part de la recaptació que es destinà a sufragar l’hospital de sang de Sueca i el saldo restant, que s’ingressà íntegre al compte del Ministeri de Propaganda. Els empleats del teatre, aquell dia, es van prestar a treballar sense cobrar.

El caràcter propagandístic és encara més evident als editorials, en els quals, a més, destaca la retòrica enrevessada de l’època. No eren textos fàcils, i encara menys si tenim en compte que el setmanari anava adreçat, en bona part, a persones d’escassa formació, a qui probablement altres companys els el llegien en veu alta. N’és un exemple aquest text, del 8 de gener de 1938, difícil de seguir, tot i l’interés del contingut: «Los que fueron retrógrados para todo avance social, ponen de manifiesto su rutinario egoísmo ancestral, agravando su feroz bestialidad con el modernismo de los medios, el subsistente salvajismo de su imperdurable origen. (…) Esta vez la derrota de la reacción superará todas las acaecidas, y quedará sumida en la noche del olvido a través del curso de los siglos como negro recuerdo y mancha de la especie humana, que no permitirá que surja jamás el monstruo dorado, que no hizo otra cosa que sembrar con la discordia, la muerte; con la opulencia, la miseria; con su odio, la destrucción; con su fanatismo, el prostitutismo; y con su mentida caridad, la condenable mendicidad. La Historia se repite; pero esta vez los negreros no tendrán sucesión en la historia, porque hasta su negra historia será destruida».

El tribunal militar buscava, sobretot, poder demostrar que Camilo havia incitat les masses a assassinar gent de dretes a través dels seus escrits. Per això és fixà en articles on deia coses com aquestes: «No tenemos otro camino, (…) en estos momentos no se es posible otra táctica que la de las armas. ¡Camaradas que seguisteis a Marx! ¡A la unión estrecha! ¡A las Armas! ¡Los que seguimos a Bakunin! ¡A la unión estrecha! ¡A las Armas! Y viva el proletariado Universal».

Els articles de Camilo incideixen molt en el caràcter revolucionari i anarquista de la seua lluita: l’enemic principal, al cap i a la fi, no era el feixisme, sinó el capitalisme: «El capitalismo està vinculado al fascismo. (…) Por eso si derrotáramos a Alemania, Italia, Portugal y a Franco dentro de España, no podríamos rendir las armas hasta que no cayese, junto a ellos, el capitalismo Inglés, el Francés y el de todos los países del Universo. (…) Mientras que un capitalista o un defensor del capitalismo viva, no conseguiremos abatir a la cuatrilogía: Franco, Mussolini, Hitler e Hirota».

El tribunal va destacar també fragments dedicats a la figura de Franco: «A Franco, con su brutalidad, con sus instintos criminales, con su acto de alta traición, aún hay que reconocerle alguna virtud; Franco no oculta astutamente su propósito de exterminarnos y a la luz del día está vendiendo trozo a trozo nuestro territorio al fascismo Italo-Alemán».

Tots aquests subratllats es van considerar com a prova dins el procés judicial.

Màrqueting revolucionari

Pueblo Libre publicava també gran quantitat d’anuncis diversos, tant en castellà —la llengua del setmanari— com en un valencià d’ortografia desigual. «Avans! Ara! Sempre! Les ulleres Crumiere ¡serán les millors!».14

Un dels anuncis més destacats, amb quasi un quart de pàgina, feia així: «Alberola Hermanos. Fábrica de corsés: Géneros para corsés. Gomas para fajas. Ventas al por mayor y detall. Géneros de punto. Medias para varices. Gran surtido de telas para colchones. Camiseria. Novedades». La botiga es troba al centre de València ciutat, però indiquen que tenen també un distribuïdor a Sueca.

Bona part dels anuncis són de productes més o menys bàsics, però també hi ha espai per a altres de més exclusius, com ara el de Baldomero Muñoz, «platero y relojero», o Casa Cuesta, «Artículos fotográficos y laboratorio», amb botiga a l’avinguda Blasco Ibáñez de València, que era com aleshores s’havia batejat la prolongació de la plaça de l’Ajuntament de la capital.

Normalment els anuncis només són de text, amb combinació menys o més treballada de diverses tipografies. El de la «Gran Fábrica de Licores J. Carbonell Sanz», per contra, inclou una treballada il·lustració d’un lleó sobre una bola del món i una ampolla de Coñac Flor de España: «Para todos los gustos. Extenso surtido en anisados, coñacs y demás licores finos. Para bodas y banquetes, no se olvide, venga y los probará. Precios sin competencia».

També se’n troben altres que reflecteixen els canvis que s’estaven produint en l’organització dels treballadors: «El Taller colectivo de Hojalatería y Electricidad se ofrece al público en general para todos los trabajos de su especialidad, asegurando que, debido a su nueva estructuración, podrá dar los trabajos con mayor economía y rapidez».

Un dels més originals, redactat pràcticament en forma de bàndol públic, diu així: «Acaba de ser montado un taller mecánico del ramo de la madera, donde se le podrá facilitar a V. desde un pedazo de madera hasta el mueble más lujoso. En este Taller, sin dueño explotador, han entrado a formar parte todos los oficiales de Carpintería y Ebanistería, que voluntariamente han querido, así como patronos, dispuestos a trabajar sin afán de enriquecerse ni explotar al público, sino todo lo contrario. (…) La organización es la base del éxito y la que tiene este taller es una cosa perfecta».

L’anunci destaca també la «baratura» com a un factor essencial entre les seues virtuts.

La socialització i les col·lectivitats eren ja una realitat, i els seus valors es destaquen, en conseqüència, com a reclam comercial.

La col·lectivitat

Tot just van arribar les primeres notícies de l’alçament militar del 18 de juliol de 1936, del qual Camilo i Matilde es van assabentar per la ràdio que tenien al bar, molts burgesos van fugir cap a la zona nacional. Enrere van deixar terres, cases i xalets abandonats. Poc després van arribar els primers bombardejos i els primers evacuats: totes dues coses se succeïren al llarg de la guerra en un degoteig constant.

Van arribar molts evacuats, de Madrid, d’Andalusia i d’Aragó, sobretot dones joves, molts xiquets i adolescents, persones majors. El nou govern local havia deixat de dir-se Ajuntament per esdevenir Consell Comunal. Camilo era conseller de salut i delegat dels refugiats, i va ser l’encarregat de buscar-los allotjament a les cases que els rics havien abandonat o, fins i tot, on encara hi vivien. «Era com si diguérem els okupes d’ara, però molt organitzat», explica Nydia. «Es va fer una col·lecta de matalassos per tot el poble perquè ningú haguera de dormir al terra», diu Matilde, qui mesos més tard, quan Camilo ja havia acumulat molts altres càrrecs, va passar a ocupar-se directament de l’atenció als evacuats. «Anava a les cases —diu Nydia—, mirava si hi tenien lloc, quants n’eren de família i si podien acollir un refugiat o dos».

En les primeres setmanes es va convocar una assemblea per decidir què fer amb les terres que havien quedat en mans de ningú, i també amb les que alguns propietaris van aportar voluntàriament. Hi va assistir tot el poble. La finalitat era clara: repartir les terres entre els treballadors del camp, entre els qui fins aleshores havien estat jornalers i no n’havien tingut mai.

Tenien dues opcions: donar a cadascú un tros i que se’l treballara cada qual, o formar una col·lectivitat entre tots els qui formaven part del sindicat, de la CNT. Es va decidir col·lectivitzar les terres, tot i que sense unanimitat: alguns van decidir dedicar-se només al seu camp.

Mare i filles guarden una imatge idealitzada d’aquella experiència. Nydia diu que la de Sueca «va ser la col·lectivitat més pròspera de tot Espanya». Sense poder confirmar aquest extrem, sí que sembla evident que l’experiment va funcionar, si més no, de manera temporal: «Durant la guerra no vam passar mai fam —diu Roma—. La fam va arribar més tard». La col·lectivitat va crear un economat en el qual «teníem pots de carn en conserva, de búfal i de bou, que ens enviaven des d’Argentina a canvi d’arròs». Allà no valia el paper moneda: els diners eren uns cupons que tenia cada família en funció de les necessitats.

La feina del camp s’organitzava de manera assembleària: cada nit es decidia què calia fer l’endemà i s’assignava a cadascú el lloc on havia d’anar a treballar. Una dona, molt republicana ella, segons paraules de Roma, era l’encarregada de llançar els coets que marcaven l’inici i el final de la jornada laboral: huit hores justes, més un descans a la meitat.

Matilde explica que la col·lectivitat va funcionar a la perfecció durant tota la guerra, però la realitat sembla que no va ser així. Pueblo Libre recull la crònica de l’assemblea general que es va fer l’estiu de 1937, un any després de posar-la en marxa, signada pel mateix Camilo Albert. Com a balanç, destaca «la escasez de conocimientos que del nuevo sistema de organización económico-social poseen los trabajadores», cosa que havia donat lloc a «pequeños defectos que adolece este ensayo colectivista». El cert és que l’atmosfera estava tan enrarida que els detractors del sistema n’esperaven la dissolució. Treballar conjuntament no resultava fàcil, menys encara perquè «se añade el exceso de esfuerzo en el trabajo como medida imprescindible para cultivar (…) toda la tierra que tenía bajo su responsabilidad nuestra Colectividad».

Però Camilo tenia grans esperances en aquest model: «Termino esta reseña manifestando mi satisfacción al ver que nuestros sacrificios en pro de la emancipación del proletariado no resultarán estériles». Mig any després deia que «Ya no es el zángano el dueño de la fábrica, ya no el ingeniero negrero el amo de la mina o de las naves mercantes, ya no es el señor o el cacique feudal el árbitro de las tierras. Son los obreros y los campesinos los poseedores de esas tierras y esas industrias y se está poniendo a prueba la capacidad, la seriedad y la equidad, de la clase trabajadora y de los Sindicatos».

La col·lectivitat es va mantenir fins al final de la guerra, tot i que les tensions entre partidaris i contraris dins els mateixos sindicats no van parar de créixer. Al llarg dels mesos, i des de les pàgines del setmanari de la CNT, Camilo dirà que «el que calumnie a las socializaciones, si se atreve a denominarse ugetista o cenetista hay que cortarle la lengua». A això se sumava una certa rivalitat entre els sindicalistes de tota la vida i els acabats d’afiliar, que molts percebien com a oportunistes. «Una pregunta a los cenetistas y ugetistas de ocasión: ¿Creéis que se puede ser tal y estar apegado a la propiedad privada? Quien la defiende, quien no esté en las Colectividades, quien trabaje para sí mismo como pequeño propietario, quien reduzca el mundo a los componentes de su familia, lo será todo menos ugetista o cenetista. A lo sumo será un afiliado, un simpatizante a estas organizaciones, pero nunca un militante de ellas», diu Camilo, taxatiu, en un article de febrer de 1938.

La col·lectivitat no s’encarregava només de decidir sobre els cultius i el repartiment dels aliments a través de l’economat: també es dedicava a l’atenció als malalts, per exemple, o la creació de beques «destinadas a premiar la constancia en el estudio de los hijos de ambos sexos de los colectivistas. Uno de los objetivos fundamentales de la colectividad es la capacitación intelectual y profesional de sus componentes». De fet, als estatuts s’havia marcat com a objectiu la creació d’una escola pròpia, però com que no disposaven de recursos suficients, de manera temporal atorgaven aquestes ajudes a estudiants.

De tots els records de la guerra que expliquen les tres germanes, la col·lectivitat és, sens dubte, la que més els fa brillar els ulls.

Un home feminista

Segons la informació publicada a Pueblo Libre i signada també per Camilo, l’octubre de 1937 es va constituir a Sueca la secció femenina de les Joventuts Llibertàries: el «sindicat de les dones lliures», en paraules de les filles. L’expectació era molt gran i hi van assistir «una respetable cantidad de hermosas compañeritas, que manifestaron su satisfacción con sonrisas. Algunas son acompañadas por sus madres, las cuales cuentan ya algunos años; años que han pasado primero en medio de la esclavitud fraternal y luego la matrimonial».

El feminisme de Camilo —tot i que, evidentment, ell no en deia així—, l’aspiració a la igualtat, o alguna cosa semblant, entre homes i dones, i la reflexió sobre el paper que elles havien de jugar en la creació d’aquesta nova societat eren idees massa revolucionàries per a bona part dels seus mateixos companys i companyes del sindicat. «Se nota cortedad en todos los camaradas de ambos sexos. (…) Es necesario crear un ambiente de sinceridad para romper con los prejuicios que la sociedad burguesa ha depositado en los cerebros del proletariado».

Les dones l’adoraven, recorda Nydia. «Era passejar amb ell, o estar al sindicat, i sempre venia una o una altra a preguntar-li alguna cosa: “Camilo açò”, “Camilo allò”. A mi no em feia gràcia: em posava molt gelosa! Una volta no em vaig poder aguantar i vaig saltar: “Deixeu-lo tranquil! Camilo és mon pare!”», riu amb ganes.

Ell els parlava clar: «Naixeu esclaves, primer del pare i després del marit, i això no pot ser». En aquell moment, la majoria de dones —tret d’algunes burgeses privilegiades, però no totes— no tenien res: si el matrimoni tenia béns, camps o finques, l’home podia vendre el que volguera sense ni tan sols consultar-ho amb la dona.

Diu Matilde que Camilo tenia unes idees molt progressistes de defensa dels drets de les dones perquè, des de xicotet, se n’havia adonat, i horroritzat, de com n’estaven d’esclavitzades. Ell tenia clar, i així els ho deia, que l’única manera que tenien d’alliberar-se era treballar i no dedicar-se només a la casa i a criar els fills, perquè això les deixava en mans dels homes.

Roma va prendre bona nota: «He intentat sempre ser una dona autosuficient: jo no necessite els homes més que emocionalment i sexualment, res més. Per això sempre he cultivat la força física i he competit amb ells a tots els nivells». I això ja des de ben xicoteta: «Al poble jo sempre anava amb els xics, i les dones velles deien: “Esta hauria d’haver nascut amb un pito! És mig home!” A mi no m’importava gens que digueren això. A mi m’agradava més passar el temps amb els xics i competir-hi. I, a més, resulta que després jo era l’única del poble a qui venien a fer-li serenata».

També dins de casa Camilo era un home especial. El pare de Matilde, per exemple, havia sigut «un home com tots: antiquat, seriós amb els fills i convençut que havia de ser així». Ella mateixa explica que la majoria d’homes solien estar a taula sense badar boca. Una sola mirada bastava perquè dona o fills l’entengueren: si mirava la botija, és que volia aigua. I si algun fill o filla gosava obrir la boca, amb una punyada a la taula s’imposava de nou el silenci.

Les dones no tenien dret ni a participar en converses en què hi haguera terceres persones. Els «Tu què saps?» i «Tu a la cuina i a callar!» eren frases habituals a moltes famílies. La humiliació i la falta de respecte s’assumien com a fets habituals.

Camilo era tot el contrari. Les filles el recorden com un pare afectuós, jugarrí i sempre amb un somriure quan passava temps amb elles. Diu Matilde que moltes mares amenaçaven els fills davant un mal comportament: «Quan vinga ton pare li diré el que has fet i veuràs!». Ella mai no els va amenaçar. Camilo mai no els va alçar la mà, ni tan sols la veu.

Ell s’encarregava de banyar els dos xicotets, i a tots quatre els explicava tot tipus de coses. «Tot i que jo era molt baixeta —recorda Nydia—, em vaig desenvolupar molt prompte. Els meus pares se n’adonaren, és clar. I un dia, dinant, tenia jo nou anys, mon pare m’explicà amb tota la senzillesa del món que no tardaria en tindre la regla, i això com seria, i que no havia de tindre por si veia eixir sang. Era un home molt avançat, perquè això, en aquells temps, no s’explicava, i menys per part d’un home. També va ser ell qui va explicar a Roma en què consistia un part, en veure que la xiqueta s’havia espantat amb els crits de sa mare mentre naixia Espartaco. Les comares van rumorejar sobre això durant setmanes».

En l’àmbit polític mirava d’incloure aquesta «perspectiva de gènere» tot el possible. Dins les Joventuts Llibertàries, les dones participaven amb igualtat a totes les tertúlies que feien, i molts d’aquells homes —no tots— no s’avergonyien d’ajudar les dones a portar els xiquets o amb els cistells de comprar.

Tot sovint Matilde anava a buscar-lo a la nit a la casa del poble: les assemblees acabaven tard i ella tenia por que ell tornara sol i desarmat pels carrers de Sueca. Mai no el va esperar a la porta. Si les reunions no havien acabat, ell li deia: «Entra, Matilde, que on estic jo també pots estar tu. De fet, va ser en una d’aquestes ocasions quan es va decidir que ella es fera càrrec dels evacuats».

Durant la guerra, mentre era conseller de l’Ajuntament, va ajudar a crear la casa de viudes: les dones majors que no tenien ningú ho passaven molt malament. Camilo va impulsar que s’arreglara una casa, vella i antiga, perquè pogueren anar a viure-hi. I va aconseguir que l’Ajuntament els donara tres pessetes diàries per a la manutenció.

La posició de Camilo era molt clara també pel que fa al que aleshores encara no s’havia batejat com a violència de gènere. «Hi havia molts matrimonis en què els hòmens pegaven les dones —diu Redención—, en el veïnat mateix i, fins i tot, dins la família. Mon pare parlava amb les dones i els deia que s’havien de defendre. «No consentiu que els hòmens vos peguen. Parleu amb ells amb serietat i digueu-los: no m’has d’insultar ni de pegar, dis-me en què no estàs conforme del que jo faig i tractaré de canviar i fer-ho millor, però no em pegues, ni m’insultes.»

Veïnes, cosines i conegudes demanaven anar a parlar amb Camilo, o amb Matilde. I els hòmens també. «Matilde, tu eres especial —li deien—, amb tu no es pot renyir. Però és que amb la teua amiga/cosina/veïna no hi ha manera. No sap fer açò, allò o el de més enllà». I ella els deia: «Home, ho has d’entendre, si quasi no saben llegir, hi ha moltes coses que no saben. Però si parleu amb elles, si els expliqueu les coses, podreu decidir entre els dos i t’ajudarà. Si estàs a punt d’obrir un negoci, o de comprar alguna cosa, li ho has d’explicar, heu d’anar a una. I els convencia per a tindre una actitud més dialogant».

A Redención li va quedar clar: «L’home no ha de manar de la dona. Manar-li? Això què vol dir? Ni pensar-ho! El que calia era parlar-ho tot entre els dos. Així funcionava jo amb el meu marit. De fet, normalment ell em demanava consell a mi —riu—. I mai no ens vam barallar».

Roma es prenia la defensa de les dones fins i tot més a pit. Encara a Sueca, quan tenia 14 o 15 anys, es va enfrontar amb un home maltractador del seu carrer. L’agafà de la camisa i l’amenaçà. La mare li deia: «Fas bé de defensar les dones, Roma, però així no, ha de ser sense violència, amb paraules».

Anys més tard, quan vivien a la barraca de Montjuïc, tenien com a veïna la senyora Consuelo, que ja tenia un fill, Pascualín. «S’havia ajuntat amb un home, un càntabre que treballava de vaquer, esmunyint llet i tot això». Redención de vegades perd el fil de l’explicació, però quan el reprén ho conta com si li haguera passat ahir. «Eixe home era molt mal parlat i molt animal. La senyora Consuelo estava embarassada, i ell li va pegar una pallissa tan gran que va estar a punt de perdre la criatura. La meua germana Roma, forta i decidida com era, se n’anà cara a d’ell, l’agafà de la camisa i li pegà dues punyades. Si tornes a tocar Consuelo, et jure que et denunciem, li va dir. I ara ves-te’n. Nosaltres la cuidarem i la mantindrem, però tu no tornes a aparéixer per ací.

»Ella treballava de criada tot el dia i tornava només a dormir. Nosaltres l’ajudàvem amb el que podíem i, a voltes, li cuidàvem Pascualín. El dia que va parir el segon fill, nosaltres la portàrem a l’hospital. I ella volgué fer Nydia i Espartaco padrins del nou xiquet. Ells no volien ser padrins de bateig, perquè nosaltres en l’Església no creiem, però la dona els va insistir: “Yo quiero que sean ustedes los padrinos, porque si a mí me pasa algo le harán de madre y de padre”. I tant els ho va demanar que al final van dir que sí.

»Deu o quinze dies més tard, aquell home tornà. Era un diumenge i, en lloc d’anar a casa de Consuelo, primer vingué directament a parlar amb ma mare. La conversa no la vam sentir, perquè se n’entraren els dos a la cuina de la barraca. En eixir, ma mare ens va dir: “Xiquetes, vaig a parlar amb Consuelo a vore si li dóna un poc de temps. Ell ja sap que si es torna a portar malament entre totes el tirarem d’ací i, a més, el denunciarem. Ell ha promés que no ho farà més i diu que vol criar el seu fill. I si Consuelo vol, ell li demanarà perdó de genolls ara mateix”. I així va ser. I visqueren junts, no massa afectuosament, però sense baralles com les d’abans.

»I amb ma mare ell era una cosa gran: treballava de matinada i tornava a les barraques a les deu del matí, i el primer que feia era dur-li un litre de llet a ma mare, cada dia. Així van viure fins que ell es va morir, uns anys més tard». I el fill gran de la senyora Consuelo, Pascualín, ha seguit visitant Nydia a la residència fins fa poc».

Declaració final de Camilo Albert

El 10 de maig de 1939, després de les declaracions dels últims testimonis, va ser el torn de Camilo. Les preguntes van versar sobre la nova informació recollida, de paraula i a partir dels retalls de Pueblo Libre.

Camilo reconeix que va intervindre quan es va requisar el xalet de Barranca, però nega que ell ordenara la detenció de ningú.

Li mostren paràgrafs concrets del setmanari i li demanen «si pueden tener una interpretación de exaltación al asesinato de los elementos del orden». Ell contesta que aquelles frases queden justificades per les precedents dins el mateix article.

Acaba la declaració amb una petició: Camilo vol fer constar que «su actuación durante el dominio rojo estuvo inspirada en la lucha por el ideal libertario, y que si sus propagandas dieron lugar a crímenes y desmanes, no era la realización de tales hechos lo que el declarante deseaba».

Finalment, Camilo designà com a defensor al que li tocara de torn. Amb això el sumari quedà complet per a poder emetre l’acte processal.

El viatge a Barcelona

Tot i el desig, i la necessitat, de treballar que tenien totes les dones de la família Albert-Gras, Sueca no oferia moltes oportunitats. Després d’una temporada servint a València, Nydia i Roma van tornar al poble. Acabat el negoci del pa blanc, tots miraven de contribuir i, amb només 12 anys, Espartaco ja va ajudar durant la plantà de l’arròs. Però no hi havia futur.

Esquerra: Matilde Gras. Dreta: Redención i Roma Albert.

Sueca, finals dels anys 40.

Un dels germans de Camilo, Rafel, se n’havia anat a viure a Barcelona, i des d’allà va escriure a Matilde: «Envia’m Nydia i Roma, que tinc una bona casa per a elles. Estaran juntes i dormiran allí, una farà de cuinera i l’altra de cambrera, i guanyaran cadascuna 25 duros al mes». Nydia recorda bé els números: «A Sueca o a València en guanyàvem huit, i això els mesos bons. Ara guanyaríem més del triple!»

Per pagar-los el bitllet de tren, que costava 45 pessetes, Matilde va haver d’empenyorar la màquina de cosir que gastava ella a casa i amb la qual Redención també havia aprés a brodar. Era l’any 1948.

Roma i Nydia Albert Gras a les Rambles de Barcelona l’any 1949, quan treballaven internes a una casa de la Ciutat Comtal.

L’any següent va morir l’amiga amb qui Matilde compartia casa i el propietari no li va voler traspassar el lloguer. Es va trobar a Sueca sense casa, sense faena, amb els dos xicotets —que ja tenien 14 i 17 anys— i les dues grans molt lluny. El 14 d’agost de 1949, a les set del matí, van agafar el tren per anar-se’n també a Barcelona: la mare, els dos fills adolescents i totes les pertinences que els quedaven. Això incloïa la màquina de cosir, que havien recuperat, un parell de maletes, amb la roba d’estiu i d’hivern, i dos matalassos de llana que portaven enrotllats. Primer, en un tren de Sueca a València i, allà, després de fer transbordament, en el comboi que els duria a Barcelona. Els vagons anaven molt plens de gent, recorda Redención, «i a ma mare li poguérem trobar lloc per a seure, però el meu germà Espartaco i jo vam anar drets tot el camí. Aleshores es pagava dalt del tren: el primer que aplegava tenia seient i la resta, doncs no».

Matilde deixava enrere tota una vida, les cosines que eren com germanes, les amistats de cinquanta anys. Feia deu anys que havien matat Camilo. «Sentia que una mà m’espentava a anar-me’n— diu a les memòries—, i una altra em retenia a quedar-m’hi».

«A Barcelona, a l’estació de França, ens esperaven Nydia i Roma. Tanque els ulls i encara les veig, me’n recorde com si fóra hui. Va ser una alegria molt gran, i ploràrem molt de l’emoció, perquè feia més d’un any que no les vèiem», diu Redención.

»Per a ma mare i Espartaco havien buscat una habitació amb dret a cuina al barri del Raval, que costava 25 duros al mes: el que cobrava una de les meues germanes. A mi em van buscar una casa per a treballar interna. La primera nit em vaig quedar d’amagat amb les meues germanes, i els d’aquella família mai no ho van saber. L’endemà ja me’n vaig anar al pis on havia de treballar, però només m’hi vaig estar un parell de mesos».

La barraca de Montjuïc

A les poques setmanes d’haver arribat Matilde i els dos menuts a Barcelona, els van oferir un allotjament. Uns paisans de Sueca que havien emigrat anys enrere tenien una barraca a la muntanya de Montjuïc, però ara havien progressat i se n’anaven a un pis. Els van proposar llogar-la pel mateix que pagava Matilde per la seua habitació i no s’ho van pensar. Totes ho recorden com una de les coses més bones que els han passat a la vida. Per primera volta en molt de temps, tota la família tornava a viure junta.

Espartaco, Nydia, Redención i Roma, al poc de temps d’haver-se reunit tota la família de nou a Barcelona.

Redención té la imatge de la barraca al cap. «En realitat eren dues casetes juntes, cadascuna poc més de quatre parets fetes d’obra. Una estava dividida en dues habitacions, que no tenien portes ni res, però com que sabíem cosir, els vam fer una cortina de tela. En l’altra hi havia un banc on havia d’anar la cuina i una bassa. Vam dur els dos matalassos que havíem portat de Sueca i en vam comprar un més al mercat dels Encants.

»La barraca tenia també una terrassa al davant amb vistes a un bon tros de Barcelona i a La Canadiense, la fàbrica de llum del Paral·lel. Però nosaltres de llum no en teníem; ni aigua, ni clavegueram. L’aigua l’havíem de pujar a pes per les escales, trenta-quatre escalons per a ser exactes, des d’unes fonts». Potser per això encara ara Redención no malbarata ni una gota. A l’hora de preparar una infusió, en un descans de les entrevistes, mesura en una tassa la quantitat exacta abans d’escalfar-la en un casset. Per a ella recalfa el café que li ha sobrat d’aquell matí.

Esquerra: Matilde i Nydia a la terrassa de la barraca de Montjuïc on s’instal·là la família. Dreta: vistes des de la terrassa de la barraca.

Per rentar-se anaven totes juntes als banys públics que hi havia al carrer de Sant Antoni de Pàdua, enfront de la muntanya. Roma i Espartaco van fabricar una comuna amb un bidó de quitrà que havien trobat al port i, cada setmana, el baixaven per buidar-lo en una cloaca baix de la muntanya, rentar-lo amb zotal i tornar-lo a pujar escales amunt.

«En aquella part de Montjuïc érem les úniques valencianes. Per la part del palau n’hi havia més, però allà on vivíem nosaltres, a la part que donava cap al mar, quasi tots eren andalusos i murcians. Eren tot gent treballadora: allí mangantes no n’hi havien —explicava Roma—. De bon de matí, quan encara no s’havia fet de dia, baixàvem tots cap a l’Apolo, que era on paraven els autobusos 36 i 52, els que ens portaven cadascú a la seua faena. Els andalusos i els murcians anaven tots amb un mocador de mecànic on duien un tros d’enciam i una sardina fregida que els farien de dinar. Era tot molt miserable, es respirava molta misèria».

D’esquerra a dreta: Redención, Roma, Espartaco i Nydia Albert Gras.

Es desconeix la data exacta de la imatge, però correspon sens dubte als anys en què van viure a una barraca de la muntanya de Montjuïc, a Barcelona.

Prompte van fer amistats a Barcelona i molts diumenges tenien la casa i la terrassa plenes. O, a l’estiu, anaven a passar el dia a alguna de les platges dels voltants de Barcelona. La majoria de les noves amistats eren també sindicalistes. Molts eren valencians que també havien emigrat a Barcelona o que estaven de pas. Alguns, d’amagat.

Esquerra: la família al complet en un dia de platja. De peu: Espartaco, Matilde, Nydia i Roma. Davant: Redención. Dreta: torre humana en dia de platja; és una figura de muixeranga. El de dalt de tot és Espartaco. Roma i Redención són a la part de baix.

Visqueren allí setze anys. Nydia se’n va anar quan es va casar i Redención se n’havia tornat a Sueca. Però Matilde, Espartaco i Roma, i després també l’home i la filla de Roma, estigueren allí fins a l’any 1963. Tres anys abans, una tempesta forta havia causat un corriment de terra a Montjuïc i hi havia hagut nou morts. La premsa internacional es va fer ressò de les condicions en què vivien a les barraques i les autoritats van començar a buscar solucions. Els van concedir dos pisos de lloguer barat, porta amb porta, en un edifici de Badalona: un per a Roma, l’home i la filla, i l’altre per a Matilde i el fill. En aquell mateix pis va escriure Matilde les seues memòries i allí va morir el mes de gener de 1975. Les filles lamenten que per només uns mesos no poguera veure morir el dictador.

Esquerra: Matilde i Espartaco dins de la barraca de Montjuïc.

Dreta: Matilde Gras al seu pis de Badalona, en una de les últimes fotografies que li van fer.

Allí també Roma es va fer un nom en la lluita veïnal, encara incipient. Els barraquistes com elles havien passat de Montjuïc a una zona acabada d’urbanitzar, però amb moltes mancances. Patien talls de llum i els carrers estaven sense asfaltar. I, sobretot, no tenien aigua corrent: era de dipòsit i s’acabava cada dos per tres. Sovint els tocava anar a fer cua a una font, on a les nits es formaven llargues cues per abastir les necessitats de les famílies als pisos nous. No eren aquelles, evidentment, les condicions que els havien promés.

Matilde i Roma al seu nou barri a Badalona. Mitjans dels anys 60.

Allò no podia continuar. Roma va ser una de les que es va posar al capdavant. A tothora havia d’explicar entre el nou veïnat que aquell era el seu nom de veritat, i la gent prompte la va començar a conéixer com «la Roma», per deixar clar que era una dona, perquè en aquella barreja d’accents que hi havia al seu nou barri molts es pensaven que Roma devia ser Román. Amb un grup de dones van organitzar el que es coneix com la protesta de les galledes. Era l’any 1964 i no era gens habitual manifestar-se ni plantar-se a la porta de la casa consistorial. Però això és precisament el que va fer aquell grup de dones: amb un poal a la mà van anar caminant des de les cases noves a l’Ajuntament de Badalona. I més d’una vegada. Fins que les van escoltar i allò de l’aigua es va solucionar.

Acte processal

En la ciudad de Sueca, a diez de mayo de mil novecientos treinta y nueve, Año de la Victoria.

Resultando: que existen indicios para suponer que Camilo Albert Redondo, destacado elemento de la FAI, afiliado de la CNT y miembro de numerosos comités, desde las columnas del periódico Pueblo Libre, del que era fundador y director, excitaba al asesinato de los elementos derechistas dirigiendo graves insultos a Nuestro Glorioso Caudillo, tenía en su poder un depósito de bombas y fusiles que no entregó a las Autoridades Nacionales y realizó otros hechos delictivos de extraordinaria gravedad. Realizó numerosas requisas, ordenó la detención e hizo peticiones de dinero a elementos derechistas, lo que declaran testigos y reconoce el propio inculpado. El informe del jefe local y declaraciones de un testigo afirman que participó en las destrucciones de la iglesia, afirmando también varios testigos que consideran a Camilo Albert Redondo como responsable por inducción de los crímenes que en esta población tuvieron lugar en los primeros meses del Glorioso Movimiento.

Considerando: que los hechos relatados son constitutivos de un delito previsto y penado en el Código de Justicia Militar y Bando Declaratorio del Estado de Guerra. En atención a lo consignado es pertinente declarar el procesamiento de aquel, de conformidad con lo prevenido en el artículo 421 del Código de Justicia Militar, en relación con el 384 de la Ley de Enjuiciamiento Criminal.

Se declara PROCESADO por esta causa a Camilo Albert Redondo.

Aquest acte de processament li va ser notificat a Camilo i es va enviar al «Consejo de Guerra Permanente a los fines de vista y fallo».

La càrcer de Sueca

Camilo va ser traslladat del retén de l’Ajuntament a la càrcer de Sueca, que estava al costat de l’hospital. En realitat compartien un mateix edifici, al voltant del claustre del convent que, en aquells dies, feia de pati de la presó. Nydia, que ja tenia 12 anys però semblava més xiqueta, es colava per tot arreu. «Pujava fins a dalt de tot de l’hospital i, per unes finestres amb reixa, mirava cap avall, al pati, i sempre veia mon pare sol, passejant però sol. Un dia, segons em van explicar, que això no ho vaig veure jo però m’ho van contar, mon pare s’arrimà a un grupet que estaven jugant al parxís i els va dir:

—Companys, no tindreu un cartró que vos sobre?

—Un cartró per a què, Camilo?

—Per a poder jugar jo, per a fer-me un parxís.

—No és menester, home, nosaltres tenim un parxís i pots jugar amb nosaltres.

—No, vull un parxís per a jugar jo sol, per a no enganyar i que no m’enganyen.

Es coneix que en algun moment es va sentir enganyat pels companys, perquè quan els interrogaven al·legaven que el que havien fet els ho havia ordenat Camilo».

El 17 de maig van traure diversos detinguts de la presó, tots emmanillats, i els van pujar en un camió, camí del cementeri de Sueca. En un altre vehicle anava un grup de falangistes, amb boines roges i fusells a la mà. Van formar en esquadró, els van matar a tots i van tirar els cossos a la fosa comuna. «Quan van tornar al poble, els falangistes cantaven amb molta alegria —diu Matilde—, com si vingueren de festa».

Camilo no anava en aquell camió.

L’eixida de la presó

Arran de la vaga de tramvies de 1951, Roma va estar tancada més de quinze dies a una presó de dones, que en realitat era un convent de monges. L’edifici, posteriorment demolit per fer-ne un de nou, es trobava al barri de Les Corts, a tocar de la Diagonal, on ara hi ha un Corte Inglés.

Des d’allà Roma va enviar una carta a la família que sa filla ha pogut localitzar fa poc. És un full xicotet, ratllat, escrit per les dues cares amb lletra redoneta i majúscules recargolades. Diu així:

Barcelona, 15 de marzo de 1951

Querida y dulce madre y hermanos míos: Mi único deseo es que estéis bien de salud y fuertes de ánimo, la mía sin novedad alguna. Hoy a mediodía he recibido vuestro paquete, y creo que completo. Madre, creo que en la nota que han debido de traerte os decía que no me mandarais comida ninguna, pues aquí nada me falta, pero lo que sí quiero que me mandéis son las alpargatas, unos calcetines, la almohada que tiene Espartaco, una manta más y así yo te mandaré el abrigo. Mándame también una botella con fijador y un cepillito viejo, el camisón, el cepillo de los dientes, el peine y nada más. Comida no pues no me hace falta. Mi condena es de treinta días, por lo tanto no os preocupéis por mí. Estoy muy bien, tengo ánimo y estoy tranquila pues no he hecho nada de lo cual pueda avergonzarme y avergonzaros vosotras de mí. Madre, has sido muy fuerte toda tu vida, una vez más te pido que lo seas para mí y no sufras. Ya me dirás si has ido a hablar con el director de mi fábrica. Si necesitas dinero pídeselo a Pilar, la cajera de la fábrica que tiene nuestra hucha. Y a Redención, si tiene dinero mío que me mande un duro, y un lápiz y papel y esos sobres pequeños que tengo en el cajón del armario.

Sin más, besos.

Roma

La carta original que va enviar Roma Albert des de la presó de les Corts el 15 de març de 1951.

Matilde va intentar remoure terra i cel per traure-la d’allí, però a Barcelona tenia pocs contactes i no sabia ben bé a qui acudir. Li va fer cas a la pròpia Roma i va anar a parlar amb el senyor Masip, el director general de casa Riviere, la fàbrica de teixits metàl·lics on Roma havia entrat a treballar a través d’un veí de Montjuïc. Eren huit hores seguides, a torns: una setmana al matí i l’altra a la vesprada, tot i que Roma a voltes feia torn i mig per guanyar més diners. Forta com era, primer treballà amb els rotlles de filferro, que pesaven molt. Després es va especialitzar en el fil d’or, que es gastava per fer sedassos per a farmàcia. «Ella sabia enfilar aquell metall, que era tan fi com els cabells», explica Redención. Treballava en una sala tancada, on només hi entraven ella i un enginyer alemany, perquè allò valia molts diners. Un dia li van deixar portar les germanes per ensenyar-los com era.

Roma (a la dreta), amb altres companys de feina en un descans a la fàbrica Riviere.

Per a aquell empresari, la tasca de Roma era fonamental i que estiguera empresonada li suposava un contratemps important. Ell va convéncer Matilde perquè l’acompanyara a parlar amb advocats i amb el governador per tal de demanar la llibertat de Roma i, finalment, la van deixar eixir.

Arran d’aquesta coneixença, Matilde li va demanar al senyor Masip que contractara també les altres dues filles, que havien estat rebutjades per ser massa baixetes per a algunes tasques de la fàbrica. El senyor Masip els va donar faena i durant uns anys van estar les tres juntes a casa Riviere. Diu Matilde que sempre se n’anaven contentes a treballar. Tot el que guanyaven li ho donaven a la mare per a les despeses del cada dia, i quan calia fer algun extra decidien entre tots a qui li feia més falta comprar-se un vestit, un abric o unes sabates noves.

Redención, Roma i Nydia, en el temps en què totes tres treballaven a Riviere.

Petició de la fiscalia

Una volta rebut l’acte de processament de Camilo, la Fiscalía del Ejército de Ocupación era l’encarregada de sol·licitar la pena pertinent. Una setmana més tard, el 17 de maig, el fiscal va reinterpretar amb certa llibertat el que indicava la documentació anterior.

On s’havia dit que des de les columnes del diari «excitaba al asesinato», ara es diu que «aparte de gravísimos insultos a S.E. el Jefe del Estado, excitaba a las masas al asesinato de los elementos de orden, artículos que en efecto dieron origen a innumerables asesinatos». El fiscal, a més, considera provat que Camilo «ordenó también directamente la ejecución de numerosos asesinatos y de otros varios desmanes». Per últim, se l’acusa de tindre «en su casa después de entrar las Fuerzas Nacionales un depósito de bombas y de armas largas que no entregó».

I amb tot això, conclou que:

Calificación penal: los hechos referidos constituyen un delito de ADHESIÓN A LA REBELIÓN del artº del C.J.M. con la agravante del artº 173 del mismo Cuerpo Legal.

Penas que se piden: la de MUERTE.

El Consejo de Guerra

El 23 de maig de 1939, a les deu del matí, va tindre lloc el Consejo de Guerra contra Camilo Albert. Nydia va poder entrar a la sala del judici amb un amic de son pare. «Em vaig quedar arrimada a la paret. El jutge, el fiscal i tots el que estaven allí eren militars».

El fiscal es va ratificar en la seua acusació: delicte d’adhesió a la rebel·lió i sol·licitud de la pena de mort. La defensa va demanar que se’l considerara responsable d’un delicte «de menor gravedad», sense més especificacions, i que, en conseqüència, se li imposara una pena «más atenuada». Fa l’efecte que es tracta d’una petició rutinària, un paripé sense un afany veritable de posar en dubte res.

La sentència torna a resumir els fets, tot destacant que «por sus ideas fue el principal instigador y propulsor de la actuación de los Comités que fueron creados en el susodicho pueblo», i se centra, sobretot, en la seua responsabilitat com a fundador de Pueblo Libre: «periódico anarquista en el que se insultaba de modo gravísimo a S.E. el Jefe del Estado, así como a los Generales de nuestro Glorioso Ejército (aquest punt sobre els generals no havia aparegut en la documentació anterior). Desde las columnas del referido periódico se instaba a la muchedumbre (fins ara havien dit que “excitaba”, ara diuen que “instaba”) a la realización de crímenes y hechos vandálicos, tanto es así que el propio encausado en sus declaraciones reconoce su culpa por sus escritos y el efecto que los mismos producían en las masas».

Considerando que los hechos relatados se declaran probados y constituyen un delito de adhesión a la rebelión previsto y penado, del que es responsable en concepto de autor el procesado y cuya penalidad procede imponerse en su grado máximo en atención a la trascendencia y perversidad de los hechos.

És a dir: no se’l va acusar directament com a autor de cap delicte de sang. El delicte imputat era l’adhesió a la rebel·lió; els agreujants, la «transcendencia» i «perversidad» de les seues actuacions.

FALLAMOS: que debemos y condenamos al procesado Camilo Albert Redondo a la pena de MUERTE.

Así, por esta nuestra sentencia, fallando en justicia, lo pronunciamos y firmamos.

«Quan s’acabà el juí —diu Nydia—, li van dir: “Camilo Albert Redondo, póngase en pie”. I mon pare es va posar dret. “¿Se ha dado cuenta de que este tribunal le acaba de condenar a la última pena?” I mon pare amb el cap va assentir. “¿Está usted conforme?” I mon pare amb el cap va fer que sí. “Para su satisfacción voy a decirle —així ho digueren, que em quedà gravat—, que no le quitamos de en medio ni por robo ni por asesino, sino por sus ideas, que no se pueden concebir en la nueva España que vamos a crear. ¿Está usted conforme?” I ell va tornar a assentir. I així s’acabà. “Siéntese”. Jo no me’n recorde de més».

Ara només quedava esperar, empresonat, i no sabien per a quant de temps. La sentència es va remetre a València, seu de l’Ejército de Levante, per ser revisada. I a finals de maig es va enviar al Cuartel General del Generalísimo, amb seu a Burgos, que era on tenien l’última paraula.

La llei de fugues i el tir de gràcia

No era aquesta la primera volta que sentenciaven Camilo a mort. L’altra vegada havia sigut l’any 1920, quan en feia un parell que havia tornat a Sueca després de recórrer món i només unes setmanes després d’haver conegut Matilde. Encara no festejaven de manera oficial.

La matinada del 21 de juny, la primera de l’estiu, la guàrdia civil va traure del llit tres membres de la CNT. Primer van anar a per José Franqueza, que aleshores era el conserge de la casa del poble, el local de reunió dels treballadors. El tenien ben vigilat perquè, de fet, sa casa estava en obres i feia uns dies que ell, la dona i la seua xiqueta de huit anys dormien en casa d’uns amics. Els guàrdies sabien on havien d’anar i van pujar fins l’habitació on s’estaven, el van fer vestir-se a tota pressa i se’l van emportar sense dir-li de què se l’acusava i sense emmanillar-lo en cap moment.

A la mateixa hora, un altre grup de civils va anar a buscar Mariano Escrivà, casat i amb dos fills de dos i cinc anys. Era conegut perquè li agradava llegir en veu alta els diaris en els cafés, sobretot les notícies de política i de la lluita obrera. A casa de Mariano havien deixat la porta oberta per al sereno del barri, com era costum, per si li calia un got d’aigua o descansar uns minuts. Per això els guàrdies van poder pujar fins al dormitori sense ni tan sols tocar a la porta. Sense més explicacions se’l van endur, també amb les mans soltes.

Camilo estava dormint a casa dels pares, a la part de dalt de tot, a la cambra que compartien els cinc germans xics. Com que era la seu de les pompes fúnebres, la porta tampoc no es tancava de nit per si arribava algun avís. Els guàrdies civils van entrar primer on dormien els mossos de cavalls; després van pujar estrepitosament fins al segon pis. La mare, sorda com era i dormida com estava, no se’n va assabentar fins hores després que s’hagueren emportat el fill, pràcticament a mig vestir i també amb les mans deslligades.

En aquell moment era sabut que s’aplicava l’anomenada «llei de fugues», ideada especialment per reprimir el moviment anarquista, tot i que oficialment no va existir mai com a llei ni constava enlloc. El funcionament era enrevessadament senzill: si es considerava que els detinguts intentaven fugir, com ara per exemple si caminaven molt per davant dels guàrdies, aquests estaven autoritzats a disparar-los per l’esquena per tal d’impedir-ho, i en funció només del criteri dels propis guàrdies. Durant anys va ser, per tant, una pràctica habitual que va encobrir l’assassinat sense juí de centenars de presos i detinguts. I va servir per a traure de circulació impunement aquelles persones que molestaven al poder.

Ja al carrer es van reunir els tres grups: molts guàrdies civils al darrere, i els tres detinguts al davant, sense atrevir-se a girar el cap. Avancen per la carretera de circumval·lació, camí de l’estació. Comença a aclarir el cel i se senten uns dispars. Segueixen caminant i els tornen a disparar, ara ja més directament. Camilo cau a terra: una bala li havia travessat la cuixa. A Franqueza un tir li pegà a la mà. Mariano començà a córrer i arribà fins a l’hort que hi havia al costat de l’estació. Allí s’abraçà a un arbre i cridà: «No em mateu! Tinc xiquets!» Per no despertar el veïnat, la guàrdia civil ja no el va disparar: el van matar a colps de culata. Així li ho explicaren a Matilde aquell mateix matí i així ho recull ella al seu escrit.

Camilo i Franqueza eren a terra, en mig d’un bassal de sang. El tinent es va voler assegurar que quedaven ben rematats abans que la gent no es despertara i començara a eixir al carrer. Alguns, però, ja ho estaven veient tot per la finestra, mig amagats. Els va pegar un tir de gràcia a cadascú, va fer mitja volta i se’n va anar. Però els havia errat tots dos. A Camilo li havia posat la pistola a la part esquerra del front, la bala va rebotar en l’os i va passar fregant-li la galta i la barbeta. Li va deixar una cicatriu que li duraria tota la vida i més enllà, però es va salvar. Uns minuts després va despertar i va demanar un got d’aigua. Va passar poc més d’un mes a l’hospital, a València, i es va recuperar.

La versió oficial, publicada per El Mercantil Valenciano un parell de dies més tard15, és prou diferent. Segons el govern, es tractà d’un cas d’atemptat contra la guàrdia civil. Diu el diari que aquell dia hi havia hagut als afores de Sueca una reunió per planificar l’assassinat d’un important propietari local, suposadament encapçalada per Camilo, Mariano i Franqueza. Per això aquella nit van procedir a la detenció d’ells tres, amb l’ús de forces de cavalleria i d’infanteria sota les ordres del tinent Don Modesto Pérez. Sempre segons el relat del periòdic, en arribar els tres detinguts al barri de Tarra, els estaven esperant diversos grups de persones, que van agredir els agents. La guàrdia civil va disparar per defendre’s i, en mig d’aquesta confusió, Camilo i Franqueza van intentar fugir i Mariano es tirà damunt d’un guàrdia. Va ser aleshores, diu l’informe de la guàrdia civil, quan van disparar contra els tres detinguts. Mariano caigué mort. Camilo i Franqueza quedaren malferits i van ser traslladats de manera immediata a l’hospital.

Com a conseqüència, els dies següents es van enviar més reforços a Sueca de la guàrdia civil: trenta agents i un comandant, per evitar nous altercats.

Del que no hi ha dubte és que el succés havia commocionat el poble. Comerços i obrers deixaren de treballar de deu a onze d’aquell matí en senyal de protesta. I de seguida va començar a córrer de boca en boca una cançoneta, amb la música de Banderita roja:

En la ciudad de Sueca

un crimen se ha cometido

entre Mariano y Franqueza

y el compañero Camilo.

Por defender nuestro bien

estos tres compañeros,

los tres fueron fusilados,

los tres fueron fusilados.

La guardia civil obrando

al mando de su teniente

fue el espanto y el dolor

del pueblo, de la gente,

del brazo trabajador.

Compañeros a la lucha,

la debemos propagar,

que a todos nos conviene

y esto así no ha de quedar.

Compañeros a la lucha,

salud y mucho valor.

Tres dies més tard, Camilo va escriure a Matilde des de l’hospital, a València. Ella el va anar a visitar. Quan va tornar a Sueca, van començar oficialment a festejar.

Juny i juliol de 1939

Al llarg de les setmanes següents van seguir els judicis i es van repetir els viatges dels camions de la presó al cementeri. «Va ser un estiu especialment calorós —diu Matilde—, però jo tenia tanta por que sempre sentia fred». Amadeo, el germà de Camilo, també estava detingut. El 22 de juny van traure Amadeo i tres homes mes i els van pujar en un taxi, rumb a Gandia. Dos hores després la família va saber que l’havien afusellat i enterrat en una fosa comuna que mai no van saber localitzar.

El 20 de juliol, a la caiguda del sol, trauen molts presos de colp: dos camions ben plens. Alguns es desmaien de camí al cementeri, altres encara tenen forces per a cridar alguna proclama en favor de la república. Darrere, dones i xiquets corren per mirar si reconeixen els familiars que tenen tancats. Nydia estava allà a primera fila per veure si portaven Camilo. I al pas dels camions va cridar: «Visquen els anarquistes!» Uns guàrdies de la ciutat es van apropar de seguida, ben malcarats: «¿Qué has dicho?» Tota la gent del voltant va mirar d’intercedir: «Per favor, feu com que no heu sentit res, per favor, és només una xiqueta, és la filla de Camilo». Hi va haver sort i ho van deixar córrer.

Mentrestant, Matilde es va traslladar a la casa que havien llogat una amiga seua i la filla, aquella que més endavant es dedicarà a l’estraperlo. S’hi emporta les dues filles grans i el xiquet. Com que no hi cabien tots, una cosina es va endur Redención a sa casa del carrer Sequial, la via principal de Sueca i que aviat seria rebatejada com a avenida del Caudillo.

En aquell moment s’havien quedat sense res. Més d’un dia no van tindre més remei que acceptar la caritat d’amics i familiars per a no anar-se’n al llit sense sopar.

Servicials però no servils

Aquells primers mesos totes van treballar en el que van poder. Després Nydia i Roma van servir en algunes cases a València, i Redención va aprendre a brodar, a màquina i a mà. Una volta a Barcelona, les tres germanes van fer de tot: Nydia i Roma van fer de criades, internes primer i més tard només a hores, quan ja es van traslladar a la barraca de Montjuïc. Durant un temps van treballar totes juntes a la fàbrica Riviere, i més endavant cadascuna va prendre el seu camí.

Nydia, ja casada, va netejar escales, botigues i pàrquings fins a ben gran, al barri de les Corts de Barcelona, on vivia.

Roma va treballar de taquillera a diversos cinemes de Barcelona durant 46 anys i va ser membre activa del sindicat d’espectacles fins que es va jubilar. Com que amb això no tenia prou per a pagar les lletres del pis que es va comprar i la feina al cinema li deixava matins lliures, li va demanar a Nydia que li buscara un parell d’escales per netejar. Les va fer setmanalment i sense falta durant 25 anys, fins que va saldar l’última quota del préstec demanat.

Redención, que havia tornat a Sueca, va treballar molts anys com a cuinera al menjador de l’escola Cervantes, la mateixa on ella havia anat abans d’esclatar a la guerra i on ara estudia la seua néta. I també va ajudar el seu marit, camioner autònom, a dur endavant el negoci propi.

Espartaco havia entrat d’aprenent de lampista només arribar a Barcelona i va fer d’aquesta la seua professió. Anys més tard es va aficionar a la pesca submarina i, gràcies a la gent que va conéixer pescant, va entrar a treballar com a operari de les grues del port de Tarragona fins que va morir, als 55 anys, de càncer d’estómac.

«Hem treballat tots molt —deia Roma— i a mi m’agrada treballar. I si a més pel camí he pogut ajudar algú, m’he sentit molt orgullosa d’haver-ho fet. Hem sigut sempre persones molt servicials. Però no vos confongueu: servicials sí, servils no».

París

A principis de la dècada dels 70, Redención va fer una maleta i se’n va anar a treballar a París. Ja duia uns anys com a cuinera al menjador de l’escola, però el govern es va quedar sense diners, explica ella, i el tancaren un parell d’anys. Seria l’any 73. «D’ací de Sueca hi havia a muntó de gent treballant a París. El meu cosí Vicente, aquell que em va defensar quan vaig arribar al poble amb pantalons, ara vivia allí, ja feina uns anys. Treballava com a músic en una orquestra, tenia un bar per a suecans i, a més, era qui organitzava un autocar de París a Sueca i de Sueca a París. En eixe me n’aní jo.

»Primer me’n vaig anar jo sola, a servir a una casa interna. Jo de francés no en parlava gens, ni pruna, però de seguida m’ensenyí una miqueta. I si no ho entenia, els demanava que m’ho repetiren i en pau. En aquella primera casa on vaig treballar no estava molt bé, així que vaig aguantar mig any i me’n vaig tornar. Però el cert és que ens seguien fent falta els diners. Així que poc després ens en vam anar els dos, el meu marit Salvador i jo. Al meu fill Camilet, que aleshores tenia catorze anys, me’l vaig deixar a Barcelona —a Badalona, en realitat— amb ma mare, amb la iaia Matilde. La meua filla, que en tenia només huit, es va quedar a Sueca amb la tia de Salvador, la que li havia fet a ell de mare i que per a la xiqueta era la seua iaia.

»Jo havia trobat una bona casa on treballava per hores i a més em donaven habitació. L’amo era de Montpeller i, com que parlava molt paregut al valencià, ens enteníem sense problema. Es portà molt bé amb nosaltres. No va tindre cap impediment que vinguera també el meu marit, i allà ens vam instal·lar els dos. Vivíem en una buhardilla d’eixes de París, en el pis que feia huit, que en realitat eren dos quartets. Un el fèiem de cuina, i l’altre de dormitori. Teníem un llit plegat, que vam comprar allí, i el meu marit, que era molt manyós, va fer un armari ropero amb la fusta de les caixes de taronges. Tenia caixonets i tot.

»A través d’un altre cosí meu, que ja portava també anys allí, el meu marit va entrar a treballar a la Citroën. Jo amb el que treballava una hora a la setmana ja pagava l’habitació, i tota la resta era per a estalviar. Treballant allí vam poder arreplegar molts diners. Fèiem moltes hores i entre setmana menjàvem poc. Els caps de setmana, dissabte i diumenge, els teníem lliures, i això és una cosa que ací no havíem conegut en la vida: dos dies lliures cada setmana!

»Abans d’anar-nos-en havíem comprat este pis (una planta baixa molt gran on encara viu i on hem fet les entrevistes). Estos pisos eren per a gent que no tinguera vivenda pròpia, com si diguérem de protecció oficial. Vam presentar la sol·licitud i, com nosaltres no teníem res, ens la van admetre. Des de París enviàvem per correu els diners al banc per a la lletra del pis. I amb el que vam estalviar en setze mesos vam pagar el que devíem del camió que s’havia comprat Salvador, ens vam comprar els mobles per al pis i un cotxe nou. Era un Citroën, i encara el tenim.

»Després ja vam tornar i vam seguir treballant: Salvador amb el seu camió i jo al menjador de l’escola, fins que ens vam jubilar».

La carta de comiat

L’espera per al compliment de la sentència s’allarga i Camilo perd les forces. La desesperació pot amb ell i una nit va intentar suïcidar-se a mossegades. Va aconseguir tallar-se les venes del canell amb les dents, però, en veure que eixia molta sang, els companys de la presó van avisar i no va passar res més greu.

Matilde no explica, i les filles no recorden, com van poder fer-los arribar aquest escrit, però el cas és que aquells dies Camilo els va escriure una carta de comiat, a llapis i en un paperet de fumar:

¡Matilde mía, hijos míos, cuñados míos, amigos míos!

No quiero marcharme al otro mundo sin que veáis aunque sean unas letras cortas. Quisiera llorar por mi hermano Amadeo, por Pepe Juan, por Eduardo España, pero la gravedad de la pena que sobre mí pesa me lo impide. Hoy hace dos meses que estoy condenado a muerte y ni puedo llorar por los seres queridos que me han matado.

Perdonad las molestias que os causa traerme la comida y la ropa. Y os ruego, si acaso me escribís, que podéis hacerlo por mediación de la persona que os dará este papel, no me deis ninguna noticia halagüeña que no sea cierta, pues no me creo ninguna. No veo más que me han dado ya tres sustos, y deseo llorar por los que me han llevado, y no puedo.

Recibid muchos besos de vuestro

Camilo

Matilde va conservar aquell tros de paper i, al final de la seua vida, encara el podia llegir, amb dificultat i l’ajuda d’una lupa.

Si vols saber l’home com és…

«Crec que el fet que mon pare acceptara la pena de mort amb aquella resignació era, en part, perquè havia descobert que el que ell defensava no era ben bé el que s’havia imaginat —opina Roma—. En el seu ideal llibertari, mon pare tenia una part romàntica, un component emotiu i sentimental, que li feia veure els treballadors com a més nobles del que eren realment. Ell sempre va viure entregat als altres, però no tots els seus companys eren com ell. En molts d’ells podia més l’egoisme que la generositat. Ja ho diu el refrany: si vols saber l’home com és, dóna-li mando i diners.

»Jo sempre he treballat, i alhora he lluitat pels drets dels treballadors des del sindicat —continua Roma—. Però també m’he adonat que hi ha algunes persones que no valen la pena, que no es mereixen que es traga la cara per ells. Durant uns anys, per exemple, vaig treballar de taquillera en el Cine Mar, a la part de baix de les Rambles de Barcelona, molt a prop del port, un d’aquells que posaven pel·lícules en sessió continuada des de les deu del matí fins a les dotze de la nit. Des del meu lloc al cinema veia un tros del carrer on venien els del port a buscar gent per a treballar. L’encarregat de buscar treballadors era un altre entusiasta de la política i parlava molt amb mi. Ell m’explicava que molts d’aquells homes no volien treballar seguit, i això que a la càrrega i descàrrega els pagaven bé. Un d’ells m’ho va dir clar: “jo no vull treballar tots els dies, amb tindre prou per a jugar a la garrafina i pagar la pensió, ja en tinc prou”.

»Molts anarcoides argumentaven que tenien dret a fer el que els donara la gana. Però una cosa és fer el que et dóna la gana i una altra de molt diferent és reclamar allò al que creus que tens dret. Jo sempre he fet el que creia que havia de fer, però conscient que en este món tot té un preu i, precisament, el treball és el que ens permet ser autosuficients. Tampoc no hem de fer les coses amb odi cap a la burgesia i el capitalisme perquè, en el fons, això el que demostra és que els tenim enveja.

»Jo hui ja no veig els treballadors com els veia mon pare. I crec que ell va acabar els seus dies decebut pel que esperava de la classe treballadora».

‘Enterado del Cuartel General del Generalísimo’

El 26 de juliol de 1939 va eixir de Burgos l’Enterado de l’assessor de «S.E. el Jefe del Estado» sobre la pena de Camilo. «Lo que traslada a V.I. para su conocimiento y efectos». El document va arribar a «Valencia del Cid»16 dilluns 31 de juliol, i des d’allà es va traslladar «al Juez de Ejecuciones para su cumplimiento».

Dimecres, 2 d’agost, li ho van comunicar a Camilo.

Ell ja feia dies que s’havia fet l’ànim que acabarien amb ell.

Divendres 4 d’agost de 1939

La història és la mateixa, contada a quatre veus: la de la dona i les de tres filles de Camilo. L’han explicada centenars de vegades i repeteixen les paraules exactes.

Divendres, 4 d’agost de 1939, a les huit del matí i amb molta calor, després de quatre mesos de presó, la guàrdia civil va traure Camilo de la càrcer de Sueca. El van fer travessar el poble a peu i amb les mans lligades, per la carretera i rumb al sud. A l’alçada del carrer de Sant Miquel van fer una parada a l’ombra d’uns arbres. Molt a prop acabava d’eixir a la porta de sa casa una cosina de Matilde, amb un poal d’aigua per arruixar el carrer. El sol l’enlluernava i no tenia clar qui era aquell a qui duien els civils. En reconéixer Camilo, se li va encongir el cor. Camilo va demanar els guàrdies si la podria saludar, i li ho van concedir. La cosina es va arrimar i ell va alçar les mans que portava lligades i li les va passar per damunt del cap per poder-la abraçar.

—Se m’emporten a Gandia per matar-me. Aviseu Matilde i cuideu dels meus xiquets.

La guàrdia civil els separà i seguiren caminant. La cosina va començar a córrer per avisar tota la gent.

—Correu, correu! S’emporten Camilo a Gandia per acabar amb ell!

Uns a altres començaren a passar-se la notícia i isqueren a la carretera a acomiadar-se’n. Camilo els saludava a tots amb el cap ben alt. Nydia i Roma es plantaren davant d’ell i la guàrdia civil deixà que li digueren adéu. El van besar i el van abraçar.

—Cuideu de la mare, cuideu-la, cuideu de la mare. El pare se’n va a Gandia a acabar ja— els va dir a les xiquetes.

Matilde, en saber que se l’enduien, no trobava les forces per a anar a veure’l. Però els cunyats la van convéncer i finalment va creuar el poble corrent i amb Espartaco, que tenia quatre anyets, agafat de la mà. Va acaçar la comitiva quan ja estaven a punt d’eixir de Sueca. Allí hi havia mig poble: homes, dones i xiquets. Davant, d’esquenes, Camilo i un guàrdia a cada costat. Darrere, la multitud expectant. En veure tanta gent, els guàrdies es van acovardir, van posar el genoll a terra i els van apuntar amb el fusell perquè se’n tornaren al poble.

Camilo els parlà a tots:

—Feu-vos l’ànim, que jo ja me l’he fet. Retireu-vos i no molesteu els guàrdies.

En aquell moment arribava Matilde amb el xiquet, i tota la gent la va animar a posar-se al davant de tot. «Camilo em va veure —va deixar ella escrit—, i els digué:

—Es mi esposa—. Així, en castellà.

Els guàrdies van posar els fusells a terra i la van deixar apropar-se. Camilo va alçar els braços per abraçar-la. Espartaco, que s’havia quedat amb la resta de la gent, arrencà a córrer i se’ls abraçà a les cames.

Poc després va arribar un camió. Els guàrdies van pujar Camilo i se l’emportaren a Gandia. Ja no el van tornar a veure viu.

La història és la mateixa, sí, però tot i repetir les mateixes paraules, no totes elles ho expliquen igual. Matilde, Nydia i Roma es van acomiadar de son pare i han tingut l’escena gravada com una pel·lícula. Redención, en aquell temps, vivia amb una cosina de sa mare perquè a casa no cabien tots, i no van ser a temps d’anar a avisar-la. A ella li ho van contar amb tots els detalls, però no va poder estar allà per a abraçar Camilo per última volta. I des d’aleshores no hi ha hagut dia que no li pese haver-se perdut aquell instant.

L’endemà, els guàrdies que havien escortat Camilo estaven prenent alguna cosa en un bar que hi havia a la vora de la carretera, al davant mateix d’on paraven els autobusos de línia que venien d’Alacant i de València.

—Lo que hemos visto con este hombre no lo habíamos visto nunca.

—Yo he estado en Madrid, y en más sitios, y nunca había visto nada igual. ¡Que salga todo un pueblo a despedirlo y a querer besarlo!

—¿Por qué lo deben matar?

«El bar es deia Casa Llopis, i qui atenia els guàrdies civils aquell dia era un tal Panxo, avi d’un dels qui ara el regenten. Camilo, temps enrere, li havia fet la barra de marbre del bar i el coneixien a muntó», diu Redención. Ell mateix va anar a explicar-li a Matilde allò que havia escoltat. I ella, en lloc d’entristir-se, en sentir aquella història es va alegrar.

Dissabte 5 d’agost de 1939

Camilo va ser traslladat a Gandia divendres de matí i, aquella mateixa vesprada, Matilde, una cosina i una cunyada se’n van anar cap allí també, en el camió que anava a la llotja a per peix. A les portes de les Escoles Pies, que aleshores feien de presó provisional, desenes de persones esperaven informació. Començava a fer-se de nit i a tots els familiars allí congregats els van fer saber que ja no hi hauria més execucions aquell dia, que les que faltaven s’ajornaven a l’endemà. Matilde va decidir quedar-se a Gandia a passar la nit. Va visitar els amos del taller de marbre on Camilo havia treballat molts anys, on feia làpides abans de cada Tots Sants, per donar-los la notícia. I es va quedar a mal dormir en casa d’unes amistats.

L’endemà, dissabte, va tornar a la porta de les Escoles Pies. Duia uns entrepans per a Camilo, embolicats en paper i amb el seu nom escrit al damunt. Li’ls va poder donar a algú que hi entrava, però mai no va saber si li van arribar. A mig matí els informen que aquell dia no hi hauria execucions, ni tampoc l’endemà, que era diumenge, i en el dia del senyor no aplicaven la pena de mort.

Matilde decideix tornar-se’n a Sueca per passar aquells moments amb els fills i la família. Els amics de Gandia queden encarregats d’avisar-la per telèfon si hi ha cap novetat.

Diumenge 6 d’agost de 1939

És absolutament impossible intentar posar-se en la pell d’aquestes dones aquell dia concret. Sabien que matarien Camilo l’endemà i no podien fer absolutament res. Només esperar. Hores, minuts, segons. Fins que arribara la notícia final. L’espera es va alleugerir, per dir alguna cosa, amb un riu de gent que les va vindre a visitar, en un intent infructuós d’intentar-les animar.

Mentrestant, a la cel·la on esperava Camilo, a Gandia, el va vindre a visitar repetidament un capellà. Les filles ho saben, diuen, perquè el mateix capellà li ho va explicar a un altre retor, amic dels seus tios, i per ací els va arribar el relat. Cadascun dels tres dies que Camilo va ser allà, el retor el va intentar confessar. Camilo es negà, repetidament. «Jo no tinc res que confessar, però si vosté vol estar-se ací, estiga’s. Complisca amb la seua missió, però jo no em pense confessar perquè no tinc res que amagar. No serien vostés els que s’haurien de confessar?», diuen que va dir.

Dilluns 7 d’agost de 1939

Dilluns de vesprada va eixir un camió de les Escoles Pies de Gandia camí del cementeri. Duia set homes amb les mans lligades i els van fer seure a la caixa del camió. Arrimats a la barana, diversos guàrdies civils, drets, amb el fusell a punt. Diuen que, en un dels revolts del camí, un dels guàrdies va estar a punt de caure, i que Camilo s’alçà en un bot, l’agafà i evità que caiguera a la carretera. I que el guàrdia li va dir: «Vosté m’ha salvat a mi, però jo no el podré salvar a vosté». Diuen que el mateix guàrdia els ho va explicar tal qual als de la funerària, que coneixien la família de Camilo, perquè els ho feren arribar així.

A la caiguda del sol, davant d’una tàpia, van afusellar aquells set homes. Diuen que Camilo encara va tindre temps de cridar: «¡Viva la España republicana!»

Un metge, «teniente asimilado» de l’exèrcit nacional, va signar la certificació del cadàver: «En el día de hoy he reconocido junto a las tapias del Cementerio de Gandía el cadáver del reo Camilo Albert Redondo, que presenta síntomas de muerte real por heridas de pequeño proyectil en cabeza y tórax. Y para que conste expido el presente en la Plaza de Gandía, a 7 de agosto de 1939, Año de la Victoria».

Poc després, a Sueca, un amic va entrar a casa de Matilde:

—Han telefonat des de Gandia. Has d’anar-hi demà a primera hora a casa dels teus amics.

El dia que el van matar, Camilo acabava de fer 43 anys. Matilde encara no en tenia 38. Les quatre criatures tenien dotze, nou, set i quatre anys.

La caixa

Els cunyats, els germans de Camilo, li havien donat a Matilde diners i instruccions: ves a aquesta direcció, que és una funerària que coneixem. Compra-li la caixa, senzilla, però que l’enterren en caixa, que al cementeri de Gandia ens han dit que ho deixen fer si es demana abans.

En arribar a Gandia, Matilde va haver d’anar primer a la comissaria per sol·licitar el permís d’enterrament pertinent. Darrere la taula, un militar, amb el paper a les mans.

—¿Es usted la esposa de ese Camilo de Sueca?

Matilde va assentir amb el cap, mossegant-se la llengua.

—Pues sepa usted que ha muerto como un perro judío. ¡Ni siquiera ha querido confesarse!

Finalment els va signar el paper i van poder encarregar la caixa.

Al cementeri, només veure-la arribar, els conserges la van reconéixer de seguida. Camilo havia treballat molt allí, anys abans, i havien fet amb ell bona amistat. A Matilde l’havien vista en un retrat que ell els havia ensenyat. De seguida la van dur a veure el cadàver de Camilo. Allí estava, estirat a terra, diu Matilde a les memòries, fred com la neu, amb les mans lligades amb una corda i els ulls encara oberts, com si ens volguera mirar.

Les execucions les feien els militars, però d’enterrar els cossos quedava encarregada la família que cuidava el cementeri. A aquelles alçades ja devien d’haver perdut el compte. Els havien de soterrar en fosses comunes, els cossos de tres en tres, uns damunt dels altres, sense caixa, ni làpida, ni nom, ni res. Allà quedaven no només les persones, sinó qualsevol possibilitat per a les famílies de, com a mínim, poder-los localitzar.

Amb Camilo podien fer una excepció. Els propis cementeriers li van oferir a Matilde un dels nínxols que havien comprat per a la seua pròpia família, un per a cada membre, tots juntets. Aleshores ja havien enterrat dos avis i un fill que havia mort en el front, però encara en tenien uns quants buits. Matilde, però, va declinar l’oferiment:

—Camilo ho hauria volgut així. L’hem d’enterrar amb els seus companys. Ell era un treballador com ells i no haguera volgut més drets que ells.

Passada una estona va arribar la caixa i entre tots el van posar dins. Matilde el va agafar pel cap i se li van quedar els dits tacats de sang. En recordar-ho, anys més tard, encara no s’explicava com no es va desmaiar. Va demanar una botelleta de vidre i dins va posar en un paperet: «Camilo Albert Redondo, hacia la eternidad; 7 de agosto de 1939, en Gandía».

Van posar la caixa a dalt de tot d’una fossa comuna i van tapar el forat. L’amo del taller de marbre on Camilo havia treballat li va fer una làpida xicoteta i la va enganxar sobre el terra mateix, allà on estava el seu cos.

Viuda sense dol

Matilde se’n va tornar a Sueca només enterrar-lo aquell 8 d’agost de 1939 i no va tornar a eixir de casa fins a Tots Sants, el dia de recordar els morts. Aquell dia, amb el xiquet Espartaco de la mà, se’n va anar a visitar la tomba de Camilo al cementeri de Gandia. Des d’aleshores i fins que se’n va anar a viure a Barcelona, no hi fallaria mai, tres voltes l’any: per Tots Sants, per Nadal i en l’aniversari del dia que el van afusellar. Després van ser els conserges del cementeri els qui li van posar flors en aquelles dates, i Matilde els va escriure cada volta sense falta per donar-los les gràcies.

Només tornar a Sueca els ho va deixar a tots ben clar: «Jo no sé com vos ho prendreu, i vosaltres feu el que vulgueu, però ni jo ni els meus fills ens vestirem de dol. Això és el que Camilo haguera desitjat. Així que la mare no va vestir mai de negre, en sa vida —diu Redención. El mantó de llana que tenia per abrigar-se a l’hivern sí que era negre, però la roba no, mai. Sempre vestia colors foscos, això sí: gris, verd fosc, beis o marró. Negre no. Però la cara de ma mare era tota un dolor».

Durant els anys següents pràcticament tampoc no va eixir massa al carrer. «Només a la faena que haguera de fer— recorda la filla menuda—, i a veure alguns companys i familiars. Anava molt a casa d’una cosina seua, que s’havia quedat la ràdio que havia estat de Camilo, aquella que tenien al bar del pati de casa i per la qual van saber que havia començat la guerra d’ací. Ma mare hi anava de nit a escoltar ràdio França per saber com anava la guerra mundial. Ací els de Franco només contaven el que els convenia, però a la ràdio estrangera feien algun programa en espanyol i elles l’escoltaven».

Al poble, Matilde sempre va rebre mostres de respecte. «Si havien posat música al carrer, per una festa, o per una nóvia, o per un bateig, i passava ma mare per allí, de seguida feien: “Xst, pareu la música i deixeu de ballar, que passa la viuda de Camilo!” Això ho he vist jo —diu Redención—. I ella els deia: “Gràcies, companys, però a mi la música no em dóna pena; sigau feliços i porteu-vos bé, això és el principal”».

El cementeri de Gandia

Dos o tres anys després, en una d’aquelles visites que Matilde feia al cementeri de manera habitual, Redención li va demanar que la hi portara. Era el 7 d’agost, aniversari de la mort de son pare. Mare i filla agafaren un cotxe de línia fins a Gandia, i des d’allà al cementeri anaren a peu. Hi havia prou de tros i el més normal, amb aquella calor, haguera estat agafar un altre transport, però cada cèntim comptava i caminar era debades. En arribar al cementeri, Redención va conéixer les filles dels cementeriers, que li van explicar amb tot detall com, de darrere una cortina, van veure entrar Camilo quan l’anaven a afusellar. A l’hora d’anar-se’n, li van dir a Matilde: «Per què no ens deixes ací la xiqueta uns dies, i ens ajudarà a netejar les casetes?» La mare va accedir, i la xiqueta s’hi va acabar quedant uns mesos.

«Les tres filles dels cementeriers es guanyaven la vida aixina —diu Redención—, netejant les làpides de les casetes, que és com allí li deien als nínxols. I a mi m’ensenyaren a arreglar-les, i a tallar flors i a fer ramells. Em cuidaren molt bé, em volien molt, i jo a ells també.

»Tots els dies, a poqueta nit, acabada la faena, anaven tots a resar allà on tenien enterrats els seus familiars. Era molt a prop d’on estava mon pare, i jo em posava a llegir assegudeta allà, just al costat de la seua tomba».

Anys més tard, a finals de la dècada dels seixanta, els conserges del cementeri de Gandia els van enviar un avís urgent: s’havia aprovat la construcció de nínxols nous just damunt de la fossa comuna on estava el cos de Camilo. Les tres germanes van anar a Capitania a demanar permís per traure’l, però els el van denegar sense més explicacions. Les obres havien de començar a la tardor i la família del cementeri els va dir: «Veniu un dia d’estiu, que no hi ha ningú, i el traurem sense dir res». En arribar, li van dir a Redención: «Tu que saps furgar la terra i que no et fa fàstic, el pots desenterrar». I ella va començar a cavar. El seu germà Espartaco la va ajudar. «Fàstic cap, i de mon pare menys!», diu amb els ulls boirosos per l’emoció.

Sabien que el seu cos estava damunt de tot. La caixa ja s’havia podrit, però encara quedava alguna punxa de fusta ací i allà. En arribar als ossos, primer van trobar els peus i les cames, després les cuixes i les mans. Van anar pujant i, finalment, tragueren el cap. Tots els presents el tocaren i se’l passaren de mà en mà. Eren tot família de taüters i ho havien fet més voltes, allò no els venia de nou. De seguida reconegueren les faccions de Camilo: «És ell, és ell! Perquè el caràcter de la persona es nota un poc en la calavera», afirma ben taxativa Redención. Per si quedava algun dubte, hi havia encara una prova més: allà, sobre l’os, estava la marca d’aquell tir de gràcia que va rebotar la primera vegada que el volgueren matar.

Joan Fuster

«Què fareu amb els meus records, fills dels meus fills?», es preguntava Matilde al final de les seues memòries, escrites expressament, segons havia dit ella mateixa, per explicar la història de Camilo als néts i les nétes que no l’havien pogut conéixer.

La dona havia fet un esforç impressionant per posar en paper tot el que recordava, i amb un gran nivell de detall. Matilde es va passar els últims anys de la seua vida obsessionada, escrivint sense parar «No volia que es perdera ni un bri de la memòria de Camilo, ni de la seua pròpia, ni de la de la seua família sencera», diuen les filles. «Que se sàpiga, que se sàpiga la vida del pare, que se sàpiga tot el que va lluitar i tot el que va viure!» «Tenia la lletra bonica, però no sabia d’ordenació i tot això a l’hora d’escriure», diu Redención. Té raó: l’estructura és un pèl caòtica i les anècdotes passen d’unes a altres no sempre de la manera esperada. Ho havia escrit en llibretes, amb bolígraf i en espanyol, la llengua en què havia aprés a escriure a l’escola i l’única en què se sentia capaç de bolcar tot allò. Tenia, això sí, un castellà ben peculiar: en realitat venia a ser un valencià mal traduït. En qualsevol cas, aquell és un document impagable i és un luxe poder-lo consultar.17

Diuen les filles que un dia com un altre, Matilde estava mirant la tele al seu pis de Badalona. Era el canal català de la Televisió Espanyola i estaven entrevistant Joan Fuster. Devia ser l’any 1974, quan es van posar en marxa les emissions més regulars en català. Matilde va saber que aquell escriptor era de Sueca i un pensament li va vindre al cap: «Si eixe home poguera llegir els meus diaris manuscrits, ell sabria què fer-ne». Anys més tard, Graciela, la filla de Roma, la seua néta gran, va poder fer realitat aquest pensament. Ja feia una anys que sa iaia havia mort, però ella es va decidir a passar a màquina aquells escrits de Matilde, que ni tan sols havia llegit abans. La història de Camilo, del iaio que no havia conegut, la va impactar molt, i amb tot allò mecanografiat, ho va enviar a l’intel·lectual de Sueca sense saber molt bé què esperar. Poc després, ell va rebre la família Albert-Gras a sa casa i els va mostrar interés pel que Matilde havia deixat explicat.

Joan Fuster li va encarregar a Salvador Vendrell, aleshores un jove historiador que formava part del seu equip de col·laboradors, que editara aquell document. Tot i el caràcter personal i familiar d’aquells escrits, Joan Fuster va considerar que aquell testimoni en primera persona també «formava part de la petita història de Sueca, de l’única història de Sueca»18 i, per tant, mereixia ser conegut pels seus conciutadans. Es va publicar al segon número de Quaderns de Sueca, la revista d’història local acabada de fundar, l’any 1981, en un monogràfic especial.

En aquells moments, Fuster trobava a faltar, però, «tota la documentació judicial que gira entorn de Camil19 Albert», que «ens és encara inassequible». I afegia, aquell any 1981, amb la transición pràcticament acabada d’estrenar: «La reivindicació social anarquista, a Sueca, a la Ribera Baixa, al País Valencià, necessita investigacions actualment impossibles de realitzar.»20

Ara, més de tres dècades després, aquella recerca és un poc més assequible. Malauradament, quasi no queden testimonis directes d’aquells anys, però la desclassificació de documents ofereix noves fonts que s’han d’aprofitar.

Descansen en pau

Les restes de Camilo, ja recuperades, les havien deixades a finals dels seixanta al cementeri de Gandia. Matilde havia mort a principis de l’any 1975 i l’havien enterrada a Badalona, on havia viscut els últims anys. Però a les filles els feia pena que estigueren separats. «Passats uns anys vam poder cobrar una pagueta —diu Redención—, quan entraren al govern els socialistes, i vam pensar gastar-la en posar-los tots dos junts».

«Vam dur les restes de la mare i del pare ací a Sueca. Ma tia Consuelo, la taütera, una de les germanes de Camilo que encara vivia, ens va regalar una caixeta xicoteta, com les de xiquets. Li la volguérem pagar, però no ens va deixar. I ho posàrem tot junt. Arreglàrem els ossos de les cames, i els dels braços, i els dels dits. Tot això baix, ben endreçat. I damunt de tot els dos caps, junts, de cara, com si estigueren besant-se. Vingué molta gent a l’enterrament, molta. I ploraren molt. Els vam posar en una caseta. El nínxol ens el va cedir l’Ajuntament de Sueca, de per vida».

La làpida, que tampoc no els van voler cobrar els del taller de marbre que els la va fer, té una foto de cadascun, les dates de naixement i de mort i la imatge de dos coloms, símbol de la pau.

Baix de tot diu: «Unidos para la eternidad».

El teatre Serrano

La primera volta que Matilde va escoltar Camilo, on va començar a enamorar-se de les seues paraules, va ser en un míting que es va celebrar la primavera de 1920 al teatre Serrano de Sueca. Era un espai imponent que, abans de dir-se Serrano en honor al compositor musical suecà, havia sigut conegut com a teatre «modern».

El teatre Serrano, en temps de Camilo i Matilde, va albergar discursos polítics, representacions teatrals i molts concerts musicals. L’any 1934 es va reformar, de la mà de l’arquitecte Joan Guardiola, en un estil art decó amb clara influència de l’arquitectura de Nova York. Tenia entrada per tres carrers, i la principal estava situada al carrer Sequial, el més important de Sueca. La sala tenia més de dues mil localitats, repartides en dues plantes, entre butaques de platea, seients preferents, una desena de llotges i cadires generals.

Durant les dècades següents va seguir funcionant i era sens dubte un centre fonamental en la vida social i cultural de la ciutat de Sueca i de tota la contornada: les principals companyies de tot l’estat passaven indefectiblement per allà. Més tard es va convertir en cinema, i era un dels de més capacitat de tot Espanya. Finalment el teatre Serrano va abaixar el teló el 1978, després de setanta anys d’activitat.

Matilde sempre va guardar un record entranyable d’aquell espai.

Ara és un Mercadona.

Epíleg

Vaig conéixer les germanes Albert-Gras per pura casualitat. La filla de Roma buscava, abans de la previsible pèrdua de memòria que acompanya l’edat, qui poguera enregistrar en vídeo els records que aquelles dones grans conservaven: de la infància a la seua Sueca natal, dels anys de la guerra i, sobretot, de la figura de son pare. Em vaig oferir a fer la gravació d’aquelles entrevistes i així és com vaig sentir parlar per primera vegada de la història de Camilo Albert i Matilde Gras: de boca de Nydia i Roma, les dues filles majors i dues grans oradores, a Barcelona, l’any 2007. Elles em van parlar també de la germana xicoteta, Redención, que vivia i viu a Sueca, i del seu germà Espartaco, mort ja feia uns anys. I de l’esforç que han fet tots ells per mantindre viva la memòria familiar.

Fins aleshores jo no sabia res d’aquell destacat anarquista suecà, ni de la seua dona, companya infatigable en vida i també després. Per a ser sincera, tampoc no havia sentit a parlar tant com haguera volgut del temps de la guerra, ni, especialment, dels anys posteriors a les comarques del País Valencià. En els anys de la transición, que a mi em van pillar a l’escola obligatòria, aquell tema només apareixia molt resumit al final d’alguns llibres de text i, misteriosament, el curs sempre s’acabava abans d’arribar a aquella lliçó. La situació no va canviar tampoc al batxillerat: podíem recitar d’una tirada des dels romans fins a Pepe Botella, i algun any la cosa s’estirava fins i tot a Isabel II, però més enllà d’això l’excusa del calendari escolar servia de coartada perfecta per a no remenar segons què. De l’allau inconnexa de novel·les i pel·lícules que s’han fet sobre la guerra els últims anys, gairebé sempre m’han arribat les que estan ubicades a altres indrets. I a ma casa tampoc no se n’havia parlat mai, o molt de passada, i amb un intent clar de defugir la conversa, com si les parets pogueren escoltar i fóra més segur callar.

Després d’aquella primera entrevista amb les dues germanes grans, la història d’aquesta família em va fascinar i em vaig quedar amb les ganes de saber-ne més. I no només d’aquells primers anys, sinó també de com es viu tot el que ve després amb aquells records sempre presents. Havia trobat un grapat de dones valentes i humils, treballadores i rebels com no n’havia conegut abans. Les tres germanes han estat marcades a foc per una educació llibertària que les ha acompanyat tota la vida —a elles, els seus fills i filles, i ara, també, els seus néts i nétes— i han mantingut les idees dels seus pares en les decisions de cada dia, en tot moment. I això, al meu parer, és un bé molt escàs.

En els últims anys Nydia, la gran, va anar perdent la memòria a poc a poc. Va morir el febrer de 2018, només unes setmanes abans de la publicació d’aquest llibre, a punt de fer 91 anys. Roma, la segona, va perdre la memòria pràcticament d’un dia per l’altre, i a finals de 2014 ens va deixar també físicament. Tenia 84 anys. Redención, la xicoteta, té ara 86 anys i continua vivint a Sueca. Li costa recordar què va sopar anit, però pot rememorar fins al mínim detall el dia que va conéixer qui seria el seu marit.

De dreta a esquerra: Redención, Nydia i Roma Albert Gras.

La foto està feta a Barcelona l’estiu de 2011, en una de les últimes reunions familiars en què van poder coincidir les tres germanes.

Les fonts

Per poder confeccionar Les filles de l’anarquista he comptat amb unes fonts d’excepció: a més de les entrevistes (en el cas de Redención, enregistrades a sa casa al llarg de moltes vesprades l’hivern de 2015), he pogut consultar les memòries que va escriure Matilde, la mare, en els últims anys de la seua vida i que l’any 1981 va publicar Joan Fuster dins els Quaderns de Sueca.21 En aquelles pàgines, Matilde revivia la seua història amb Camilo, aquell sindicalista llibertari que, tal com reflexionava el mateix Fuster, probablement va ser més combatiu del que ella deixa entreveure, però menys del que van argumentar els qui el van sentenciar a mort.

Fuster, l’any 1981, es lamentava de no poder comptar amb més detalls sobre aquell procés judicial. Ara aquella informació ja s’ha desclassificat i he tingut el privilegi de poder consultar tant la documentació de les successives declaracions i sentències de condemna com articles sencers de Pueblo Libre, el periòdic de la CNT-FAI que es va publicar a Sueca entre 1936 i 1939 i que va fundar el mateix Camilo Albert.22

Amb tot això s’ha confeccionat un trencaclosques que salta del passat al present avant i arrere, i porta d’un personatge a un altre, per a fer un relat coral amb el clar fil conductor de la història familiar i d’un home que va marcar per sempre les dones del seu voltant.

La validesa dels relats orals i la memòria històrica

Jo no sé quina és la veritat sobre Camilo. El relat que va fer Matilde Gras per escrit i que també va explicar centenars de vegades de viva veu? Aquell que les seues filles, hereves d’aquesta transmissió oral, repeteixen pràcticament amb les mateixes paraules, fins i tot amb la reproducció de diàlegs sencers amb entonacions i acotacions gestuals? Les acusacions contra ell, cada cop més crues, del tribunal militar durant els primers mesos de govern nacional de 1939? Alguna versió a mitjan camí de tot plegat?

Evidentment, les fonts orals tenen sempre una fiabilitat parcial, com també la tenen els documents del procés judicial, per més que vinguen estampats en paper oficial. I tampoc no és aquest l’espai per a arribar a conclusions d’un debat del qual ja s’ocupen amb detall els experts en la matèria.

Però, en qualsevol cas, crec que sí que puc afirmar és que aquesta història no és una anècdota més d’aquella guerra a la qual mai no he sabut quin adjectiu posar. I tampoc no es va acabar amb el cos de Camilo afusellat davant la tàpia d’un cementeri a la caiguda del sol d’un dia qualsevol. Quasi m’atreviria a dir, de fet, que una part fonamental d’aquest relat familiar va començar en aquell moment: la història de supervivència i superació d’una mare amb quatre criatures en un entorn hostil i que, tot i això, han tirat endavant sense trair (quasi) mai els seus ideals ni perdre un bri de dignitat.

Amb elles he pogut veure amb cara i ulls què és allò que diuen la memòria històrica (jo em pregunte quina memòria no ho és, d’històrica). És l’esforç diari per mantindre viu el record d’un home excepcional, de tot allò pel qual ell va lluitar, de les tortures finals i dels dubtes més que raonables sobre el seu procés judicial. Però és també un sistema de valors, la defensa d’uns drets primordials, una moral fortament anticatòlica i, alhora i potser justament per això, repleta de solidaritat. I és, també, una part imprescindible del nostre passat i del nostre present.

Desconec si, tal com demana la família, Camilo es mereix un carrer al seu poble i el reconeixement que això comporta. Però tinc clar que les seues filles bé es mereixen que algú explique també les seues vides, perquè és gràcies a dones com aquestes que hui som on som. De les figures «destacades», de les intel·lectuals privilegiades que han pogut teoritzar sobre el feminisme, la desigualtat o la lluita de classes ja en parlen (poc, però en parlen) els diaris i les enciclopèdies. Però quantes voltes hauré tingut una Nydia, una Roma o una Redención al davant a la cua del mercat, o al seient del costat de l’autobús, sense poder-me imaginar les vides que han tingut, les lluites que han guanyat i tot el que jo ja m’he trobat fet gràcies a dones que, com elles, no han abaixat mai el cap?

Per tot això, haver tingut la sort d’escoltar-les ha suposat per a mi tot un regal.

Agraïments

Aquest treball no haguera estat possible sense la participació i la generositat de Nydia, Roma i Redención Albert Gras, que al llarg de diverses entrevistes enregistrades en vídeo van compartir els seus records fins a l’últim detall que havien conservat. He de donar les gràcies, també i sobretot, a Graciela Candela Albert, la filla de Roma que tant ha lluitat per conservar la memòria de Camilo i Matilde, i que em va obrir les portes de sa casa i les de la resta de la família. També em va donar accés a tots els escrits de Matilde: no només a aquells que ja havien estat publicats, sinó també a altres quaderns on parlava d’èpoques posteriors a la mort de Camilo i a l’arxiu de fotos familiar que a hores d’ara està acabant d’organitzar. Gràcies també a Lídia Hervàs, periodista i amiga, mitjançant la qual vaig conéixer Graciela. I gràcies igualment a Verónica i Camilo Aguado Albert, fills de Redención, que em van facilitar les entrevistes amb ella al llarg de l’hivern de 2015.

El meu agraïment a Joan Francesc Pi i Enric Alforja, responsable i auxiliar de l’Arxiu de Sueca, respectivament, per ajudar-me en la cerca de la informació que em calia contrastar, i, molt especialment, a Salvador Vendrell, l’historiador que havia editat les memòries de Matilde i que em va facilitar bona part de la informació disponible sobre Camilo Albert.

Estic molt agraïda també a la meua família i a totes les amistats que m’han donat suport i han tingut la paciència de donar-me opinió durant l’elaboració d’aquest gran reportatge, en especial a Carla González, Martí Crespo, Maria Folch, María Ángeles Pérez, Assum Guardiola, Esperança Costa i Marcela González.

I, per descomptat, a Fuen, per creure en mi en tot moment.

Les filles de l’anarquista

Nydia, Roma i Redención han tingut sempre una data gravada a foc: el dia que van afusellar son pare, Camilo Albert, un destacat anarquista de Sueca. Les tres germanes, tal i com abans havia fet sa mare, han dedicat molt d’esforç a mantindre viva la memòria d’un passat que ha marcat el seu present. Més enllà del dol i l’enyorança, del dolor i la ràbia, han estat dones valentes i rebels a molts nivells, des de decidir-se a portar pantalons quan encara estava mal vist a la clandestinitat sindical o la lluita veïnal. Aquesta és la seua història.

Organització:

Amb la col·laboració de:

Notes

1.Sobretot, la Confederación Nacional de Trabajadores (CNT) a les zones rurals i entre els jornalers del camp, i la Unión General de Trabajadores (UGT) a les zones urbanes i entre professionals com ara els forners.

2.Segons les dades recollides per Salvador Vendrell, incloses a GRAS, Matilde: «Camilo Albert. Memòries de la viuda d’un sindicalista suecà», Quaderns de Sueca, vol. II, 1981, pàg. 5 i següents.

3.Ídem, pàgina 12, a partir de la documentació consultada a l’Arxiu Històric de Sueca. Les xifres exactes són un 48,3 % de jornalers sense terres, 25,9 % de llauradors amb terres pròpies i un 3 % de grans terratinents.

4.Segons les dades recollides també per Salvador Vendrell a la mateixa obra.

5.Proceso sumarísmo de urgencia n.º 3410V, contra Camilo Albert Redondo, iniciat a Sueca l’1 de maig de 1939. Archivo General e Histórico de Defensa, caixa 19544/3.

6.La transcripció de la documentació de l’expedient judicial militar s’ha deixat en castellà perquè s’ha considerat que el llenguatge i les formes emprades tenen també un valor històric important. S’han deixat també sense traduir cartes, citacions d’articles o alguns diàlegs que a les entrevistes s’han recollit en castellà perquè marca part del caràcter dels participants.

7.La mare de Déu de Sales és la patrona de Sueca.

8.Acta de la sessió de la Gestora Provisional de l’Ajuntament de Sueca, 4 d’abril de 1939, Año de la Victoria (sic). Al llibre d’actes municipals d’aquell període que es conserva a l’Arxiu Històric de Sueca.

9.Aquest extrem no ha pogut estar contrastat, ni a la documentació que consta a l’Arxiu Històric de Sueca, ni al Registre Civil de la localitat, on no apareix cap defunció amb aquest nom en els mesos immediatament següents. És possible, però, que fóra cert i haguera mort en qualsevol altra ciutat. D’altra banda, crida l’atenció la manera en què la nova gestora municipal agraeix els serveis de l’anterior, la provisional: «Se acordó por unanimidad dedicar un caluroso rezo de gracias a cuantos constituyeron las anteriores Comisiones Gestoras, que hubieron de actuar en los primeros momentos, de tan ingentes dificultades, al cesar la funesta dominación marxista». Acta de constitució de la Comissió Gestora, 10 de maig de 1939, Año de la Victoria.

10.Se’n poden trobar, per exemple, a banda i banda del carrer Sant Josep, al terra, just al davant de la casa de Joan Fuster, entre altres indrets.

11.Potser algun més, l’estat del document no permet llegir correctament la segona xifra.

12.Tots els fragments reproduïts mantenen literalment l’expressió i puntuació de la publicació original. En alguns dels articles és impossible determinar la data exacta de publicació, perquè als retalls del setmanari que hem pogut consultar no sempre s’inclou l’encapçalament de la pàgina on apareixen aquestes dades.

13.Les dades del cens d’habitants, consultades a l’Arxiu Històric Municipal de Sueca, es registraven cada cinc anys. Les de 1935 indiquen una població de 19.150 persones, 9.480 homes i 9.670 dones. Les de 1940 són pràcticament les mateixes: 19.890 persones, 9.538 homes i 10.352 dones. És ben probable que les dades posteriors a la guerra foren manipulades per aconseguir més finançament (a més població, es rebien més diners). Resulta poc creïble, en tot cas, no només l’augment de la xifra global, sinó, sobretot, que no hi haguera un desequilibri més acusat entre homes i dones, tot tenint en compte la quantitat d’homes que van anar al front —de tots dos bàndols— i ja no van tornar, i els que van ser executats per la pena de mort.

14.Reproducció literal, amb l’ortografia tal com apareix al setmanari Pueblo Libre. Les il·lustracions estan extretes d’imatges escanejades de les còpies originals, cosa que, malauradament, limita la qualitat.

15.El Mercantil Valenciano núm. 18.279, València, 23 de juny de 1920. Recollit i traduït per Salvador Vendrell a l’edició de les memòries de Matilde, editades l’any 1981.

16.En tota la documentació militar datada a València en aquells dies es feia constar la ciutat com a «Valencia del Cid».

17.Actualment els quaderns manuscrits de Matilde Gras es troben dipositats a l’Arxiu de Sueca, donats per la família després d’un procés de restauració. L’acte de donació es va celebrar, simbòlicament, el 14 d’abril de 2015.

18.A la presentació amb què introdueix aquella edició. Gras, Matilde: «Camilo Albert. Memòries de la viuda d’un sindicalista suecà», Quaderns de Sueca, vol. II, 1981, pàg. IV.

19.Joan Fuster i Salvador Vendrell van «valencianitzar» el nom de Camilo, tant a l’edició de les memòries de Matilde com a la novel·la que ha fet Vendrell més recentment en què l’inclou com a personatge. En aquest assaig, per contra, he decidit mantenir l’onomàstic en castellà, que és com sempre l’han recordat tant la família com els qui el van conéixer al poble de Sueca.

20.Ídem, pàg. VI.

21.GRAS, Matilde: “Camilo Albert. Memòries de la viuda d’un sindicalista suecà”, Quaderns de Sueca, vol. II, 1981. La revista pot trobar-se a l’arxiu de Sueca. També es troben a l’Arxiu de Sueca els quaderns manuscrits de Matilde Gras, donats per la família després d’un procés de restauració el 14 d’abril —amb la data triada ben simbòlicament— de 2015. El manuscrit de Matilde està escrit en castellà, la llengua que li van ensenyar, però tant l’estructura com el vocabulari denoten que pensava en valencià. Les cites i referències que es fan al llarg del text, per tant, han estat traduïdes.

22.Gràcies a la col·laboració de Salvador VENDRELL, l’historiador que es va fer càrrec d’editar les memòries de Matilde Gras l’any 1981 sota la direcció de Joan Fuster, i que recentment ha publicat una novel·la en la qual inclou part de la història de Camilo Albert: Vendrell, Salvador, Quan truquen de matinada, Onada Edicions, Benicarló, 2014.