S'ha acabat

Maite Moreno

Novel.la guanyadora del IX Premi Literari Delta 2017-2018

S'ha acabat

Maite Moreno

Disseny: L’Apòstrof, SCCL

Revisió lingüística: L’Apòstrof, SCCL

Edita: Ajuntament de Sant Vicenç dels Horts

Edició no venal

La propietat d’aquesta edició és de:

Ajuntament d’Abrera, Ajuntament de Begues, Ajuntament de Castelldefels, Ajuntament del Prat de Llobregat, Ajuntament d’Esplugues, Ajuntament de Gavà, Ajuntament de Pallejà, Ajuntament de Sant Boi de Llobregat, Ajuntament de Santa Coloma de Cervelló, Ajuntament de Sant Just Desvern, Ajuntament de Sant Joan Despí, Ajuntament de Viladecans, Ajuntament de Sant Vicenç dels Horts, Diputació de Barcelona i Consell Comarcal del Baix Llobregat

Maite Moreno

Vaig néixer a Barcelona i visc a Sant Boi. He treballat de mestra fins que em vaig jubilar. S’ha acabat és la meva primera novel·la. Abans havia escrit contes.

Per a la Míriam, el Pau, l’Aran,
la Sònia, el Pol, l’Anna, l’Ariadna
i el Marc.

IX PREMI LITERARI DELTA DE NARRATIVA ESCRITA PER DONES

La novena edició del Premi Literari Delta és la prova de la consolidació plena d’aquesta iniciativa que promou la creativitat femenina literària. Continua perseguint els objectius de foment i visibilitat de la creació literària de les dones, tot remarcant-ne la mirada i el pensament com a claus per transformar la societat.

La incorporació de nous municipis en aquesta edició amplia també la xarxa de treball comú per a la dissolució de barreres a favor de la igualtat real d’oportunitats de dones i homes. El treball col·laboratiu d’un nombre creixent de pobles i ciutats del Baix Llobregat és un exemple encoratjador de la voluntat de ser altaveu de l’escriptura en mans de dones.

Des de la creació d’aquest premi, l’any 2001, hi ha hagut una evolució positiva quant a la qualitat de les obres que es presenten en cada edició.

CAPÍTOL 1

Si no hagués estat pel gran espetec al pis de dalt, la Mònica hauria dormit una hora més amb tota tranquil·litat. Va obrir els ulls. Estava desorientada per la llarga i plàcida migdiada que acabava de fer i que s’havia trencat de sobte. No sabia quina hora era. Sense bellugar-se gaire i amb els ulls entreoberts va mirar el rellotge de polsera: un quart i mig de sis. Va estirar els braços lentament i va obrir els ulls del tot.

«Que bé.»

Les cervicals li rondinaven, en sentia els cruiximents cada cop que es bellugava. Lentament, va moure el coll i va sentir com el dolor s’esvaïa, tot tornava a lloc. Feia mesos que volia canviar el sofà. Quan se’l mirava, recordava com li molestava, no li agradava, estava cansada de veure’l. L’havia comprat de rebaixes. Tenia més de quinze anys i uns seients deformats per l’ús i els anys de males postures amb uns coixins que havien perdut els agradables colors primerencs. Se’l volia treure del damunt, es preguntava per què se’l va endur quan es van repartir els mobles del pis, però no era fàcil substituir-lo, no trobava mai ni el moment ni cap model original i no tenia bones experiències amb les compres per internet.

Amb els ulls oberts i el cos endormiscat es va bellugar amb parsimònia. Al carrer es va sentir una frenada de cotxe fragorosa que no li va impedir continuar concentrada en els seus suaus moviments. Els va repetir: va tornar a bellugar el coll de dreta a esquerra, amunt i avall, i va comprovar que el dolor de les cervicals s’havia apaivagat. Feia temps que es queixava de les articulacions, i les postures incorrectes no l’ajudaven a mantenir-les en silenci.

Es va aixecar i es va dirigir cap al finestral. Va enretirar les cortinetes de to cru amb un brodat iugoslau que li havia portat la Roser d’un viatge; no es veia res. Va obrir el finestral i va sortir a la terrassa. Va mirar el carrer i va comprovar que no havia passat res. Un grup de dones xerrava davant la botiga del pakistanès, que abans havia estat la botiga de la Teresina, que també tancava a alta hora; no tenia pressa, vivia al pis de dalt. Va aixecar la vista cap al cel. Havia quedat un dia clar, serè, només esquitxat per uns núvols al fons que semblaven suspesos a l’aire fent un dibuix naïf. Els núvols avançaven molt lentament acompanyats d’un vent suau, quasi imperceptible. Van sonar les campanes. Dos tocs, dos quarts, i al carrer els crits de la mainada voleiaven cel amunt com uns estels. Es va tombar. La llum entrava fins a la meitat de la sala i il·luminava una part del sofà beix, i els coixins descolorits agafaven uns colors tènues que en dissimulaven el desgast. Un coixí havia anat a parar entre el sofà i la tauleta plena fins al capdamunt d’objectes que encobrien una fusta de freixe esplèndida. La taula, heretada de la casa d’estiu dels avis, no lluïa, perquè sempre estava plena de fòtils de tota mena. Va tornar a mirar pel finestral.

A l’edifici blau del davant hi havia els tendals abaixats per evitar els rajos de sol més forts del dia. Se’l va mirar. Fins a la tardor no s’hi veuria cap silueta humana. Les fulles verdes dels testos es negaven a passar els mesos d’estiu en penombra i, desobeint el seu destí, treien les fulles verdes per les baranes, creant unes formes extravagants i desiguals. Les potetes d’un gatet jugaven amb les fulles i les baranes. Mirava l’edifici amb enyor, li agradaven aquells pisos i havia tingut la intenció de quedar-se’n un, però, quan es va decidir ja era tard, el constructor els tenia tots emparaulats. Es va quedar davant de la finestra amb la mirada perduda en un horitzó proper ple de terrasses amb el mobiliari protegit per plàstics transparents, roba estesa que voleiava al ritme del vent, testos amb restes de troncs secs, andròmines amuntegades als racons i estris rovellats per la intempèrie. Feia una tarda agradable. Dies enrere, l’arribada de les primeres calors, amb temperatures hissades per l’època, li havia provocat una al·lèrgia que li va passar al cap de pocs dies. Ara, el termòmetre els havia donat una treva i la Mònica s’havia adaptat amb més facilitat a la nova estació. Necessitava un cafè amb urgència. Encara no s’havia acabat de despertar del tot. Tenia el cap aquí i la ment allà, es bellugava submergida en el seu món, pensant en diferents projectes de cara als dies següents, la setmana vinent, l’estiu... Tot alhora. Tenia ganes que arribés dimecres per explicar-li, a la Roser, la resposta d’una alumna quan un professor li havia demanat per què llegia un llibre de la Montserrat Roig. La resposta de la noia el va deixar sense paraules.

«No canviarà, és el profe que aixeca les crítiques més ferotges d’un grup de professores pels seus comentaris masclistes, no té remei, però vaig gaudir amb la resposta. Hi ha joves que tenen les coses molt clares! Miren la vida amb valentia.»

Va anar cap al sofà, va regirar tot el que hi havia al voltant. Va aixecar els coixins, va recollir el de terra, va moure els objectes de la taula, va mirar sota el sofà i va trobar el comandament de la tele estimbat, havia estat a punt de preme’n la tecla abans de quedar-se adormida. El va agafar. Tenia els budells buits, les piles havien rodolat cap a sota del sofà. Les hi va col·locar, va posar la tapa baldera per culpa de les aterrades involuntàries, va pitjar la tecla i va obrir els ulls admirada en comprovar que encara funcionava.

A la part alta de l’aparador l’aparell de música feia pampallugues demanant atenció. No li va fer cas. Va fer un gran badall, mentre amb els dits s’esbullava els rínxols, més llargs de l’habitual. Havia demanat hora a la perruqueria, es volia fer un nou tallat, molt més curt que l’última vegada, un tall estiuenc compatible amb la platja i la calor. Esperava el dia amb delit.

Els espais electorals s’havien apropiat de la tele. Asseguda a la punteta del coixí s’ho mirava amb indiferència. L’auditori aplaudia quan tocava. Van enfocar un candidat amb les mànigues arremangades disposat a combatre els adversaris. El va escoltar una estona, més per l’efecte sedant de la migdiada que per l’interès del que deia. El va escoltar una mica més, bellugava el cap i feia ganyotes desaprovant el que sentia. El candidat continuava, s’animava, aixecava la veu, els de darrera feien bellugar les banderoles. Se sentien crits i aplaudiments, i el candidat, afònic, va acabar la frase a empentes i rodolons. Ho va trobar avorrit, avorridíssim, i se’n va anar a fer-se un cafè. La veu arribava fins a la cuina i l’olor de cafè, fins a la sala.

La Mònica remenava el cap amb desaprovació, fent carasses. Les campanes tornaven a repicar. Farta de poca-soltades, va agafar el comandament i va fer un viatge, sense gaire confiança per altres cadenes. No va trobar res aprofitable, va repassar els canals dues vegades. Va acabar, com sempre, mirant un documental d’animals a la dos. No necessitava mascota. Al plasma, en tenia una de diferent cada dia. Un dia uns pingüins, un altre un camaleó mediterrani.

Va sonar el mòbil, va mirar qui era i va despenjar.

—Sí?

—Mònica.

—Hola, què tal?

—Bé, molt bé. Et trucava per si volies anar al cine amb...

—Ui! Els dijous acabo esgotada: les classes, la reunió de departament... Estic feta pols i necessito la tarda per tornar a ser jo. I avui especialment, el cap d’estudis vol quedar bé amb l’inspector i cada dia ens demana més informes. Penós, no sé si soc profe o documentalista creativa, saps?

—Carai! A mi em passa el mateix els dimecres.

—Avui em quedaré a casa, vull descansar i gaudir d’una tarda tranquil·la. Vull llegir una estona. La Lali, una amiga de sempre, em va recomanar un llibre i el vaig començar ahir i pinta molt bé, segur que m’agradarà. He de descansar, vull estar en forma per demà, que anirem a dormir tard, saps?

—Bé, si t’animes, hem quedat a les vuit davant del cine.

—No, no ho crec. Fins demà.

—Fins demà, Mònica.

Eren els col·legues dels divendres. Feia un munt de temps que sortien junts. Una colla de professors que havien anat coincidint en diversos instituts del Baix Llobregat. Tots —menys un— s’havien presentat a les oposicions i ara treballaven a diferents centres, però no havien trencat el cordó umbilical. Des de feia anys quedaven per sopar els divendres, amb sobretaules prolongades. S’ho explicaven tot, com els adolescents. De fet, eren bastant monotemàtics: una mica de cinema, una mica de teatre, uns quants llibres, algunes sèries i després repassaven les bondats i les misèries dels centres de secundària i del Departament d’Ensenyament com a tancament de la jornada.

Eren un grup mudadís, podien ser una multitud o sopar en la més estricta intimitat, cada convocatòria era única. Tenien uns restaurants de referència que anaven repetint fins que algú en recomanava un de nou. Acabat el sopar, li posaven nota. Deformació professional. Després de tants anys, la trobada dels divendres s’havia convertit en un clàssic imprescindible i en un magnífic preludi del cap de setmana. Podia anar a dormir tard, llevar-se tard, sense son, sense presses. I moltes vegades acompanyada, amb l’únic compromís de l’esmorzar de l’endemà.

La Mònica va veure, damunt la tauleta, el centenar d’exàmens de l’ESO apilats per grups que esperaven una correcció. Se’ls va mirar i va pensar en els alumnes impacients pels resultats, com sempre. «Nois, fins diumenge no hi ha res a fer.» Quan tornés del vermut dinar amb en Lluís, no faria migdiada i començaria a corregir fins a una mica abans de les vuit. Aquest cop havien quedat a casa de la Mònica per seguir els resultats de les eleccions municipals. Continuava donant voltes a les eleccions.

«Si els nous partits treuen bons resultats, les velles forces patiran, però començarà una nova etapa, per a alguns engrescadora, per a uns altres serà un trànsit amb turbulències cap a...»

Va sonar el fix. Es va aixecar, el va buscar. Continuava sonant, continuava buscant, fins que el va trobar amagat sota el llibre obert que havia començat a llegir després de dinar, abans d’adormir-se. Va despenjar i va contestar amb un si interrogatiu i amb cara de malfiança. En el moment que li oferien un servei no desitjat, penjava. Una enquesta d’opinió o una col·lecció de llibres, penjava. Si era una companyia telefònica, els reclamava una tarifa més barata, s’estaven enriquint de manera desorbitada. I si era un banc, brega. Els deixava anar un reguitzell de greuges acumulats durant anys. «He d’obrir un compte a Triodos. S’ha acabat de deixar-ho per a més endavant. Ho faré al més aviat possible», va pensar.

—Mònica?

—Sí, soc jo.

Va arrufar el nas, la veu li era familiar i abans de reconeixe-la va continuar:

—Soc en James. T’he de donar una mala notícia. La Roser.

—Què li ha passat?

—Aquest matí ha sortit cap a la feina. Anava per la ronda i un camió de grans dimensions ha perdut el control, ha envaït el seu carril i l’ha arrossegada uns vint metres. Ha arribat l’ambulància i l’han portada a Bellvitge. Ha entrat al quiròfan, ha lluitat fins al final... Els metges estaven esperançats, però li ha fallat el cor i no han pogut fer res per salvar-li la vida.

Es va deixar caure a plom al sofà, muda, sense respiració. Amb prou feines aguantava el telèfon. Amb l’altra mà es tapava la boca. Li van saltar les primeres llàgrimes. Va trigar segons a reaccionar.

—Mònica?

—On és ara?

—Encara és a Bellvitge. Crec que li han de fer l’autòpsia a l’Institut de Medicina Legal de Catalunya i des d’allà la traslladaran al tanatori de Cornellà.

—Ho sap en John?

—Ja li he trucat. Li he explicat a poc a poc, l’he anat preparant. Ja saps com n’estaven, d’units, mare i fill. Aquesta nit agafarà un avió.

—Sabies que fa un any ens vam fer donants d’òrgans?

—Els òrgans? Sí. Sí, m’ho va dir aquell mateix dia quan va arribar a casa, ja els ho he dit. N’han pres nota, que facin el que hagin de fer. A part de trucar-te per donar-te la notícia, et volia demanar si pots avisar la colla, els amics... Em faries un gran favor. Jo he de començar a fer la paperassa i no tinc esma ni sabria per on començar.

—Sí. Ho faré, no pateixis... Avisaré tothom. Necessites res?

—No, no t’amoïnis per mi.

—A quina hora la portaran al tanatori?

—Al tanatori? No, no ho sé. Tan aviat com m’ho diguin, et truco, però..., demà o dissabte, no ho sé encara.

—James, apunta’t el meu mòbil.

—D’acord. Si necessito res, t’envio un whatsapp.

Va deixar el telèfon damunt la taula. Es va quedar una estona immòbil. Les llàgrimes li inundaren els ulls i la cara. Tenia el cos paralitzat. Reaccionava lentament. Es va aixecar, va anar al rebedor, va remenar entre les jaquetes i les bosses del penja-robes, buscava la bossa grossa de pell lleugera que havia agafat al matí. No la trobava. Li tremolava el cos, continuava sense reaccionar. La ràbia va avançar pels òrgans i les artèries, i les llàgrimes li van rodolar galtes avall. Els ulls li picaven per culpa del rímel barrejat amb les llàgrimes, ho veia tot borrós.

«La vida m’acaba de fer una broma de mal gust.»

La Mònica havia de donar la notícia a molta gent, seria esgarrifós! Com ho faria per donar la notícia a tothom en poc temps? Va pensar en una cadena i que cadascú es posés en contacte amb algú altre. No tenia tots els contactes que necessitava. Hauria de parlar amb en Lluís, ell els guardava. Entre tots dos arribarien a tothom... El cap li fugia a altres temps. Es va tapar la cara amb les mans.

CAPÍTOL 2

Tothom era a la porta parlant i fumant, esperant l’hora de començar. Al Centre Social Almeda feien una xerrada. Començava a refrescar. Eren els primers dies de novembre d’una anhelada tardor que tancava un nefast estiu ple d’incendis forestals. Era la primera vegada que anava al centre. Aquell dia ens vam mirar, però no vam parlar. En acabar la xerrada, va fer unes preguntes intel·ligents, tothom la va escoltar amb interès. En aixecar-se, va mirar encuriosida les properes activitats, penjades al suro enfosquit i escantellat per tot arreu que hi havia a la paret on s’anunciaven els actes del mes. Va ajudar a recollir les velles i incòmodes cadires de tisora, plenes d’adhesius de batalles passades al costat d’un reguitzell d’etiquetes de partits. Vaig notar que la miraven. Ella també. Era la nova. Nosaltres feia temps que sovintejàvem el centre i no teníem gaires enigmes per a ningú. La majoria érem del barri o coincidíem a l’institut i feia anys que ens coneixíem. Ella era la desconeguda. Em semblava que l’havia vista per l’institut, però no n’estava segura. Potser era de ciències, i els de lletres no ens hi fèiem gaire.

Vam sortir del centre. A la vorera, uns quants es van acomiadar i uns altres volíem anar a un bar proper. La vam convidar. Es va disculpar i va marxar. La vam acompanyar amb la mirada fins a la cantonada. La seva desaparició va augmentar-ne encara més la intriga. Ningú no va preguntar res, però tothom sentia curiositat. No recordo qui va dir que sí que anava a l’institut, que l’havia vista pel barri.

Uns dies després ens vam trobar pel carrer i vam fer juntes part del camí cap a casa. Vam descobrir que vivíem a prop. Feia poc que s’havien traslladat a Cornellà des d’un poble de Tarragona. Teníem les mateixes inquietuds, anàvem al mateix institut... Ens vam donar els telèfons i fins ara. I, tot i que últimament ens vèiem menys, no hem deixat mai de veure’ns, com a mínim un cop a la setmana.

L’any següent va venir la universitat. Jo vaig anar a Filosofia i Lletres i la Roser, a Ciències Químiques. Vam entrar a militar al mateix partit, a la mateixa cèl·lula, i quan acabàvem les reunions marxàvem juntes, desobeint les normes de seguretat. Tothom ho sabia. Exasperàvem els companys més disposats a obeir els criteris dels qui tallaven el bacallà. Ens criticaven la informalitat i ens titllaven d’irresponsables i eixelebrades. En el fons, envejaven la nostra actitud, el nostre criteri propi. Ens ho passàvem bé, fins i tot en circumstàncies adverses. Nosaltres ni cas, no els escoltàvem. Rèiem. Ells s’emmurriaven. «La revolució no està renyida amb el sentit de l’humor», els deia la Roser. Jo m’ho mirava i afegia amb ironia: «El riure és revolucionari, nois, com la veritat».

CAPÍTOL 3

La Mònica va treure tots els paperots del moneder i els va abocar damunt la taula. Va regirar-ho tot fins que va trobar les entrades del teatre. Volia guardar-les. La setmana passada havien anat al teatre. D’altres vegades, quedaven per anar a dinar, per veure una exposició, soles, acompanyades. La trobaria a faltar. Una amiga de tants anys és insubstituïble.

Ahir havien anat a comprar roba d’estiu: dues samarretes cadascuna, precioses. Avui, ella n’havia estrenada una, li quedava molt bé. L’altra, blanca, amb unes casetes a prop d’una mar quieta, amb un vaixell de vela al fons, pintada a mà, amb colors delicats, se l’havien quedada igual totes dues. Les mateixes cases, el mateix mar, el mateix vaixell. La volien estrenar a la pròxima trobada de la colla. No s’hi veuria amb cor, li portaria massa records. De joves, s’intercanviaven la roba. Tenien la mateixa talla i una alçada similar.

«Només fa unes hores que hem estat juntes i ens hem acomiadat com sempre, fins dimecres vinent. Volíem anar al Born.»

Seia. S’aixecava, caminava. Donava tombs per la sala com una ànima en pena. Mirava sense mirar. Les llàgrimes continuaven rodolant-li per les galtes, tenia els ulls vermells. Continuava buscant per l’estança, mirava per tot arreu. Es cansava, fixava la mirada sobre les parets, «hauria de pintar». Al final, va trobar la bossa penjada en una cadira del menjador. Hi havia moments que el desordre li provocava moltes molèsties, però feia tants anys que hi convivia que si ara fes el propòsit d’esmena, el trobaria a faltar i no estava per més pèrdues.

Va remenar la bossa i en va treure tot d’objectes que havia anat acumulant des de feia dies. Res. Va aixecar el cap i, amb els ulls enrogits, va repassar la sala: la taula, les cadires, la prestatgeria, el bol de ceràmica vermell on anaven a parar els fòtils dia rere dia. Es va tombar, va remirar de dreta a esquerra, va respirar amb profunditat i va expulsar l’aire amb gust de mort, un gust especial. Va tornar a aixecar el cap amb desesperació i, per fi, va veure el paquet de tabac entre els exàmens. El va obrir, va agafar una cigarreta i va sortir a la terrassa. Es va deixar caure a la butaqueta de vímet, la va encendre i va fer una gran pipada. Es va relaxar. Lentament, treia el fum i la ràbia. Tenia la mirada perduda en l’edifici blau del davant. No mirava res concret, no li interessaven els detalls, se sentia perduda. L’envaïa una sensació de buidor. Fumava i plorava, plorava i fumava en silenci. No sabia quina hora era i va mirar el rellotge.

«Sort que estic sola.»

Pensava en les trucades que hauria de fer. Al seu ex no tenia ganes de sentir-li la veu i menys encara els comentaris i retrets amb reflexions mesquines: «Segur que vas massa de pressa», «ja passes les revisions del cotxe?», «ja et poses el cinturó?»... S’havia tornat un misogin, no sabia si n’era conscient, feia molt que no hi parlava i no tenia un «misoginòmetre»per valorar si anava a més. Li demanaria a en Lluís que comencés la cadena i que fos ell qui li truqués. Des de la separació, en Lluís havia mantingut el contacte amb tots dos. Amb ella es veien més, sempre havien tingut una relació més estreta. «En Lluís és perfecte per iniciar la cadena.»

Va desbloquejar el mòbil i en va buscar el contacte. Mentre el buscava, va recordar l’època que amb la Roser s’aprenien els telèfons de memòria. No utilitzaven agenda per raons de seguretat, ni tampoc codificaven números com feia molta gent. Ho trobaven perillós. Van mantenir el costum de memoritzar-los fins que van aparèixer els mòbils. Quan algú necessitava un número de telèfon fix el demanava a elles. Eren l’agenda de la memòria, fins i tot ho feia la Lali amb les amistats comunes.

Va tornar a mirar el rellotge, el temps passava parsimoniós. En Lluís encara devia ser a la feina o al comitè reparant alguna injustícia. Potser tornava cap a casa? «Esperaré una estona i li trucaré», va pensar mentre deixava el telèfon. «En Lluís, en Lluís és la millor opció, és amic de tothom i manté bona sintonia amb la majoria de la colla. Es preocupa de trucar-nos, d’aplegar-nos amb qualsevol excusa per mantenir-nos connectats. Cosa fàcil, perquè tothom hi té interès. Ens comenta les novetats... L’haurien de nomenar cap de colla.»

Asseguda a la butaqueta amb els ulls tancats i les cames creuades pensava que en Lluís i la Lali es podrien encarregar de parlar en la cerimònia civil de comiat. «Espero que pugui venir. La nova feina l’absorbeix molt, de vegades no pot quedar ni per prendre unes cerveses en els pocs caps de setmana que posa els peus a Barcelona. Encara no ha deixat el pis, però penso que aviat ho farà. Treballa massa hores, sempre ho ha fet, però és un despatx important que li assegura uns ingressos abundants i està engrescada amb la nova feina, és diferent del que ha fet fins ara. Quan li van parlar d’aquest despatx, va valorar els pros i els contres d’un trasllat a Madrid, però ho tenia molt clar, de vegades els canvis són bons i estimulants encara que el preu a pagar sigui estar més lluny de la gent que estimes... Però amb l’AVE és poca estoneta.»

Al cel, els núvols foscos i impertinents havien arribat damunt seu. Ara el vent bufava més fort i provocava una petita remor malenconiosa. Del carrer arribaven brogits de mares i criatures de camí cap al recolliment. La Mònica no s’immutava, continuava pensant en les seves cabòries amb els ulls tancats, li va agafar una mica de fresca, una mena d’esgarrifança per tot el cos...

Va encendre el llum i la sala va adquirir un to càlid que li va calmar l’ànima. Es va acostar a l’aparador i van sonar les primeres notes d’un CD de música clàssica, molt fluixet, tan fluixet que gairebé no se sentia, suficient per trencar aquell silenci tan pròxim a l’absència. Va seure al sofà, va posar-hi els peus i, com sempre, se’ls va tapar amb la flassada de cretona blanca que tenia al respatller. Va tancar una altra vegada els ulls. Tenia el cap agitat de records. Mentre esperava l’hora per trucar a en Lluís va agafar el llibre que li havia recomanat la Lali, «a la Lali li hauré de trucar». Va tenir obert el llibre una estona, les paraules, les frases no li deien res, no recordava res dels personatges, el va tancar. El cap li marxava constantment cap a altres espais, cap a altres temps.

CAPÍTOL 4

«Mentre ens esperàvem, estiràvem el coll per veure si ens vèiem. Cada dia ens esperàvem a la porta de l’insti i la traspassàvem juntes. La Lali i jo ens vam conèixer a l’institut de Cornellà. A casa de la Lali eren quatre: un germà dos anys més gran que ella i els pares. Vivien a la Satèl·lit. Aquest nom em semblava un mot estrafolari per a una barriada de blocs, no li trobava el sentit. Ara s’usa més Sant Ildefons, però a ella li agrada més la Satèl·lit. A mi també. Significa llunyania del centre de Cornellà i de tot arreu i nosaltres som lluny de moltes coses. Recordo que pel poble corrien mil i una històries sobre la població que hi va anar a viure. La Lali coneixia aquells comentaris i reia de la imaginació que tenia la gent. Els que no van tenir gaire imaginació van ser els planificadors del barri. Van edificar polígons per tot arreu, de poca qualitat, enmig del no-res. Pisos de pocs metres i habitacions raquítiques. Uns blocs alts organitzats al voltant d’uns esquifits o inexistents serveis que donaven per a ben poc. Sort de la participació del veïnat! Blocs sense gràcia amb unes façanes lletges i tristes, com els temps. Un model de construcció que desfigurava la fisonomia dels pobles i que es va repetir per la majoria de poblacions del Baix Llobregat i més lluny. Aquestes noves construccions van deixar, entre la població històrica i els nous polígons, uns espais buits que van trigar anys a omplir-se.

Vam començar a llegir els llibres de la biblioteca. A les cases escassejaven. En acabar-los, ens els recomanàvem o de vegades els condemnàvem a l’ostracisme fruit de la intolerància. Mesures massa dràstiques; crec que en moltes ocasions vam ser injustes. Va començar com un joc i encara dura... Les amistats ens deien que sempre teníem les mateixes opinions i nosaltres contestàvem que eren per les lectures coincidents d’anys i anys. I, si estàvem juntes, ens miràvem i contestàvem totes dues en estèreo. La Roser se’n reia, de les nostres lectures. Era de les poques coses en què no coincidíem gaire. Ella llegia més assaig i nosaltres érem, i som, més de novel·la.»

CAPÍTOL 5

Es miraven als ulls després de les seves discrepàncies i reien. La Mònica i la Lali no opinaven el mateix, ni ara ni de joves. En molts temes mantenien unes sanes divergències. Ho feien per seguir la tradició que havien emprès a l’institut. Encara ara, quan parlaven per telèfon, acabaven la conversa amb alguna recomanació literària i cinematogràfica. La Lali no podia anar al cinema tant com voldria pels perllongats horaris que feia dia rere dia.

La Mònica consumia gairebé un llibre per setmana. Quan començava a llegir-lo ja volia saber com acabava. Era capaç de passar-s’hi tota la nit per acostar-se al desenllaç. Volia arribar-hi per conèixer si coincidia amb el que s’havia imaginat o s’enduia una sorpresa. L’endemà, només servia per fer excursions a la màquina del cafè; si, per alguna raó, havia caigut adormida sense acabar-se’l, deixava el cotxe al pàrquing i agafava l’autobús. Uns vint minuts llargs era temps suficient per arribar al final. Quan l’acabava sentia una satisfacció indescriptible i continuava pensant en els personatges durant uns dies, fins que la ment li volava a altres històries. Només en època d’exàmens la lectura se’n ressentia.

Es va aixecar, no podia concentrar-se. Va anar cap a la finestra, va mirar l’exterior sense moure les cortinetes. Havia començat a caure una pluja fina, trista, que no tenia pressa per arribar a terra. No volia molestar. L’olor de terra mullada es filtrava dins de la sala i deixava l’ambient impregnat de nostàlgia. Va recordar quan era petita i li agradava mullar-se i no tenia por de la pluja. Li venien més ganes de plorar. Va tancar els ulls, les imatges i els records se li amuntegaven a l’interior del cervell; el contrari del que necessitava. La veia com si la tingués davant seu i revivia escenes del passat que pensava que tenia oblidades, les més allunyades.

Va agafar el mòbil. Era hora de posar en marxa la cadena. Ho estava allargant sense cap altre pretext que esperar que en Lluís sortís de la feina, però tard o d’hora hauria de comunicar-li la notícia. S’hi havia compromès i li farien un comiat com cal. Era el que es mereixia. El prepararien amb tots els detalls. Un últim adeu amb dignitat, com la vida que havia dut. Havien d’assumir que s’havia acabat. Els costaria, però s’havia d’assumir.

CAPÍTOL 6

«Discretament, amb un moviment de cap, vam saludar els primers coneguts a l’estació del Carrilet. Era diumenge, anàvem a Barcelona a la manifestació contra l’execució de Puig Antich. Feia un sol de poca consistència i molta ira. La convocatòria era al centre de la ciutat, a les Rambles. Crec que aquell dia la Roser duia els cabells sense lligar, o potser era un altre dia... Tenia el cabells d’un negre intens, com els de la seva mare. Duia uns pantalons acampanats i una samarreta de màniga llarga, amb coll rodó i de color verd fosc, bastant folgada, em sembla recordar. Les sabates eren de pell girada i portava una motxilla de color gris que l’acompanyava a tot arreu. Jo en duia una d’igual. Era l’uniforme de l’època.

La Roser havia estat molt crítica amb els partits que havien mantingut una posició poc compromesa en contra de l’execució. Creia que no s’havia fet tot el possible. Jo no era tan bel·ligerant. Vam anar-hi pel nostre compte sense participar de la cita del partit, ella estava emprenyada. A la següent reunió de la cèl·lula li van fer una reprimenda tímida, no fos cas que la Roser els deixés com un drap brut per fer poca cosa per a en Salvador. Altres partits encara van fer menys.

Hi havia policia per tot arreu, d’uniforme i de paisà. Davant nostre, un de paisà va treure una pistola i, amb l’altra mà, va agafar una noia pels cabells, la va tirar a terra i se la va emportar amb ajuda dels uniformats. Ens va impressionar molt, vam sentir ràbia i impotència. De tant en tant, ens recordàvem de la noia i ens preguntàvem què se n’hauria fet, encara que era fàcil imaginar-s’ho.

S’anaven organitzant petites manifestacions que es desfeien en pocs minuts per la presència de la policia. La gent es dispersava per les Rambles i els carrers adjacents. Ens vam agrupar diverses vegades i ens vam dispersar altres tantes. Les convocatòries s’anaven passant en veu baixa. Vam trobar molta gent coneguda, ens miràvem i amb els ulls ens comunicàvem. Al final, davant la Universitat, batalla campal. La policia va utilitzar unes tanques per encerclar un grup de manifestants i els va estomacar de debò, entre els crits dels manifestants i les queixes de la gent que passava pel carrer.

Ens vam refugiar en un portal i una veïna ens va fer entrar a casa seva fins que tot aquell enrenou va acabar. Va dir fàstics contra la dictadura una bona estona, davant del nostre esbalaïment. Vam sortir al cap de mitja hora amb por i tremolor a les cames en direcció al metro, dissimulant, parlant entre nosaltres, sense mirar. Si ens parava la poli, havíem decidit fer-nos les tanoques. Durant anys, la cruïlla entre Balmes i la Gran Via va ser el record de la batalla. El soroll de les sirenes i els crits dels manifestants van acompanyar-me durant anys. Sempre que podia evitava aquell encreuament. Cada dos de març ho recordàvem i ho comentàvem.»

Ara la Mònica plorarà per tots dos.

CAPÍTOL 7

Va aixecar-se i amb determinació va agafar el telèfon i va marcar el número. Va respirar profundament mentre esperava una resposta.

—Lluís.

—Quants dies! Com estàs? —va contestar amb l’habitual to sarcàstic.

—No gaire bé, saps? —va dir amb la veu mig trencada.

—Què et passa, què ha destarotat la teva afable, planificada i meravellosa vida? O m’has trucat per aconsellar-me a qui he de votar diumenge perquè has vist la llum?

La Mònica va mirar cap al sostre, mentre movia el cap; ja sabia el que en Lluís li diria. Va tancar els ulls esperant que acabés.

—Guarda’t per un altre moment les teves ironies.

—Ironi...

—Lluís! Escolta’m. T’he de donar una notícia. Una mala notícia. La Roser... la Roser és morta —va dir amb els ulls immòbils clavats a la prestatgeria de damunt de la tele.

Es va fer un silenci insuportable per a tots dos. La Mònica va parpellejar i va esperar que en Lluís pogués reaccionar... Es van sentir dues respiracions profundes, sabia que ho havia de pair.

—Hòstia! Què dius, tia.

—Sí, Lluís. Fa una estona m’ha trucat en James per dir-m’ho, saps?

La Mònica va recolzar la mà a la paret buscant un punt de suport. El punt de suport que acabava de perdre, que no tindria mai més.

—Collons, Mònica, què ha passat?

—Un accident de trànsit, Lluís. Un trist accident, a la ronda. Ara és a Bellvitge. Després de l’autòpsia la portaran al tanatori.

—Tots els accidents són tristos. Quan ha passat?

—Al matí, quan anava a treballar, saps?

—A treballar. Quina putada. Una immensa putada, no sé. Aquest matí, he vist un cotxe vermell enganxat a un camió. Podria ser el de la Roser? El cotxe estava esclafat... Era vermell i el cotxe de la Roser era vermell, oi? No m’he fixat en la marca, tampoc no es veia clar, estava aixafat. I el camió, aturat, entremig de dos carrils, com si hagués rodat uns metres sense fre...

—Un accident. Sí, vermell, possiblement era el seu. Lluís, hem d’avisar a tothom. M’ho ha demanat en James. Ell no es veu amb cor de fer tantes trucades. De fet, no en vol fer cap, saps?

—D’acord. Has pensat res? —va preguntar en Lluís amb la veu mig refeta—. Mònica, no ho has de passar tu sola, t’ajudaré amb el que vulguis, el que necessitis. Ho podem fer junts, no sé, ens farem companyia com en altres ocasions. Coses pitjors...

—He pensat que podríem fer una cadena. Lluís, tu tens gairebé tots els telèfons, oi que sí?

—Sí. El que més en tinc; no sé, gairebé tots, una mania com una altra... Ja n’han marxat tres, quina merda, quina merda...

—Ho hauríem d’organitzar per tal d’assegurar-nos que avisem tothom. Una cadena seria la millor opció, potser ens deixem algú, però... saps?

—Sí. Potser sí que és el millor, no sé —va dir en Lluís caminant pel menjador de casa seva fent moviments afirmatius amb el cap i amb la mà al coll. Escolta, Mònica, miro l’agenda, faig una llista i et torno a trucar.

En Lluís va abaixar la música fins que va deixar de sentir-la. La música que sempre l’acompanyava ara li era un destorb. Va seure al braç del sofà.

—D’acord. Espero —va dir la Mònica.

La Mònica va deixar molt tocat en Lluís, igual com quedaria la majoria de la colla en saber la notícia. No era capaç de concentrar-se en res. L’espera se li va fer eterna. Havia quedat alleugerida després d’escoltar la veu d’en Lluís. Era una amistat de temps i amb la Lali no hi podia comptar, era lluny... S’havia sentit acompanyada, els esperaven uns dies durant els quals estarien units per la desgràcia.

Va seure al sofà i va ajupir un moment el cap fins als genolls, esperava la trucada amb els ulls tancats i la ment quieta. Va passar prop d’una hora. Hi havia un silenci excepcional. La remor del carrer havia desaparegut. Es desesperava. S’aixecava, donava voltes per la sala... No trobava cap activitat que l’ajudés a passar l’estona i asserenar-se.

«En Lluís no triga una hora a fer una llista, és veloç, sempre que necessitem alguna cosa amb celeritat li encarreguem a ell, no ens ha decebut mai. En una hora li dona temps de fer cinc llistes com a mínim. Ell també s’ha de refer, esperaré.»

El cap de la Mònica va marxar de nou de la realitat amb pensaments que anaven saltant sense ordre, records que tenia oblidats... Li va venir a la memòria en Lluís: semblava immutable, irònic, despreocupat, però sabia que era una qüestió de sensibilitat, una barrera per amagar les emocions que l’envaïen desmesuradament. Una barrera protectora que actuava com a salvaguarda per no patir més del necessari.

Al primer truc, ja va despenjar.

—Lluís!

—Mònica, no, no soc en Lluís, soc en James. Ja se l’han emportada cap a l’Institut per fer-li l’autòpsia. Arribarà al tanatori dissabte al matí o a la tarda, encara no ho sé ben bé. Les coses van a poc a poc.

—D’acord. Ja ens hem organitzat amb en Lluís per avisar a tothom. Ens anirem trucant els uns als altres. Ho comunicarem a tothom.

—Gràcies, Mònica. Em feu un gran favor, no tinc humor ni ganes de trucar a ningú.

—No et preocupis, James, ens n’ocuparem nosaltres i et mantindrem informat de tot. Si necessites res, em truques, d’acord? Sigui el que sigui i a l’hora que sigui.

—D’acord.

—Estàs sol?

—No, hi ha tres companys de feina. Em va molt bé que estiguin aquí amb mi, són una companyia imprescindible. Crec que els coneixes, perquè heu coincidit a casa per sopar, són en Harry i en Peter, no sé si els recordes. L’altre no l’has vist mai. De ben segur que em passaran les hores més ràpides. Quan arribi en John serà diferent.

—Sí, crec que els recordo. Cuida’t, James.

—Ho faré. Tu també, Mònica.

«En James mai no ha encaixat del tot al grup. Hi és, participa, però... S’hi va afegir perquè era el company de la Roser, com els companys d’altres parelles que han anat arribant i marxant, però les complicitats que tenim el grup inicial són nostres i només nostres i són difícils de compartir... No li hem fet gaire cas, no hem intentat entendre’l. Els seus veritables amics són els companys de feina, anglesos com ell. No recordo... Quan fa que va arribar a Barcelona? Fa tants anys! I el continuem veiem diferent, com el company de... És difícil la integració... De vegades diu que no entén el nostre sentit de l’humor a excepció del d’en Lluís, i té raó. En Lluís té un humor que a en James li és quotidià. En James sempre ens ha vist com un grup d’esbojarrats que riem, critiquem i diem paraules malsonants, som grollers i perdem les formes amb facilitat, i sempre estem disposats a celebrar qualsevol anècdota... Ell és ordenat, responsable, no perd mai els nervis... Nosaltres li dèiem que és per alliberar-nos de tants anys parlant baixet; crec que encara no ho entén... La Roser i ell han educat en John amb el millor de cadascú. Han combinat els dos mons amb un equilibri exquisit.»

La Mònica va mirar la foto que tenia a la prestatgeria, hi sortia tot el grup, i la va agafar. Va repassar els retratats d’un a un mentre en deia el nom, com si tingués por d’oblidar-los. Hi eren tots, una colla força nombrosa. Era una foto feta amb un mòbil, al jardí d’en Narcís, no recordava ni el dia, ni la celebració. Li havia agradat i la ver fer imprimir; reien perquè algú havia fet un acudit dolent, que eren els que els feien més gràcia, i en Lluís l’havia arrodonit amb alguna ocurrència de les habituals. Quan va arribar a la cara de la Roser va aturar-hi els dits suaument al damunt, al costat hi havia en Lluís. Si la Lali marxava definitivament a Madrid, dels quatre inseparables només li quedaria en Lluís a prop. A l’altre costat de la Roser, en James, prim, amb els cabells una mica blanquinosos pentinats enrere, unes entrades pronunciades, unes patilles ben definides i un clatell rasurat a consciència, estava una mica de perfil. Portava una camisa blava de màniga curta. La Mònica va mirar de nou la Roser i s’hi va quedar una bona estona. Va recordar que feia pocs dies que la Roser li havia comentat que continuava neguitejant-la la mort del germà de la Lali: «Algun dia esbrinaré què va passar», li havia dit. Ara ja no podria esbrinar-ho. Va abraçar la fotografia i al cap d’una estona la va deixar a la prestatgeria. Amb el mocador es va eixugar els ulls. La va tornar a mirar: «Roser, descobriré què va passar amb la mort del germà de la Lali, tu no podràs, però jo ho aconseguiré. Segur que no va ser culpa teva».

En parlaven poc, de la mort del germà de la Lali, però la Roser sempre n’havia tingut remordiments i poques vegades n’havien parlat amb la Lali. Amb la Mònica sí, però deixant al marge la Lali per no fer-li reviure el dolor. Va tornar a mirar la fotografia.

CAPÍTOL 8

«Feia fred. Enfundats en roba d’hivern, movíem les cames sense treure les mans de la butxaca. Havíem quedat a la plaça de l’Ajuntament de Cornellà, a la cantonada amb les Rambles, on quedàvem sempre, on es feien totes les concentracions, al costat de l’església on es tancaven els treballadors en lluita. De lluny els vam veure. La Roser i en James venien caminant, parlant, agafats de la mà. Segurament nerviosos. Ens el va presentar. Vam entrar al bar mentre el miràvem de reüll.

Recordo moltes històries i detalls de tothom. Tinc bona memòria, però d’en James recordo poques coses i confuses... La Roser sempre explicava com es van conèixer sense gaire detall. Era un capítol de la seva vida que no volia compartir. Era un afer privat. Crec recordar que va ser a l’aniversari de la seva cosina. En James va anar a la festa perquè era amic del seu cosí. Aquell dia van parlar una mica i potser van fer el primer ball, recordo que m’ho va explicar, o va ser a la segona cita, no ho sé...

Al cap d’unes setmanes, la cosina, amb qui es veien dos o tres cops l’any, la va convidar a passar la tarda en un pub de Barcelona. A la Mònica li va semblar estrany, però hi va anar. Em va explicar que la idea havia estat d’en James. La música anglesa va ser el tema central d’aquella trobada. Era la que més en sabia de tot el grup. La música els va apropar.

Jo no em vaig aprendre mai ni els títols ni els grups i ara he de fer mans i mànigues per escoltar algunes de les cançons que em recorden aquella època. Quan les escolto, immediatament em transporten a aquells temps i les vull recuperar. D’altres vegades les intento trobar per internet... Haurem de buscar-ne algunes per al comiat...

Es van passar els telèfons i al cap d’uns dies, en James, amb l’excusa que havia rebut nous discos de la Gran Bretanya, li va dir de tornar-se a veure. Van quedar per a un altre dia, i un altre, i a poc a poc van començar una relació clandestina, com els temps.

La Roser ens posava excuses per no quedar amb nosaltres. Ens deia que tenia exàmens, que havia d’estudiar i no podia quedar. Al cap de dos mesos, quan la relació ja començava a ser seriosa, ens el va presentar a la colla. Jo tampoc el coneixia, però n’estava al corrent, sabia que no ho comentaria a ningú. Totes dues sabíem guardar secrets. Per a la resta del grup va ser una gran sorpresa, un desconegut, un intrús que passava a formar part de la colla.

Ell no parlava mai de política, havia viscut a Londres fins als vint-i-dos anys. En llibertat, en democràcia, sense preocupacions. Un cop aquí va continuar igual. No l’amoïnava gaire el compromís antifranquista de la Roser. Feia i deixava fer. Nosaltres també ens mostràvem distants amb ell. Era el company de la Roser i res més. Amb el temps s’ha convertit en un amic a qui tothom respecta.

Per a en James el més important era la feina, la multinacional anglesa per a la qual havia vingut a treballar. La resta era incidental. La seva teoria era que la dictadura cauria amb la mort del dictador. Cap democràcia europea donaria suport a un altre dictador. Nosaltres no ho teníem tan clar. Érem més pessimistes. Ell creia que no calia esmerçar-hi esforços, ben al contrari que la Roser. Sempre he pensat que a ella li hauria agradat una relació amb un camarada del partit, però de vegades la realitat s’entossudeix a fer la seva. No ho vam comentar mai. La Roser coneixia molts xicots de la universitat, del partit, del barri... Amb algun hi havia mantingut una relació, malgrat les normes de seguretat. De fet, quan volíem ens les saltàvem, però les coses van anar d’una altra manera.

Recordo que em va parlar en diferents moments d’un parell de companys que li feien gràcia i se la veia il·lusionada. La Roser queia molt bé entre els companys, era atractiva i tenia sentit de l’humor, però la seva intel·ligència i independència de pensament els espantava, els allunyava. En el fons tenien prejudicis que intentaven amagar, però de tant en tant... Dones alliberades, sí, però fins a cert punt, és a dir, no gaire. “Per poder comentar el diari”, va deixar anar un cop un company. Mai no vam arribar a saber si ho havia dit de debò i quin era el seu prototip de dona. Ella, a la majoria de companys, els donava mil voltes, i ho sabien... En tots els sentis...

Era tan racional que no li vaig notar l’enamorament en cap moment. Tot al contrari d’en James, que des del primer dia ja va expressar la seva adoració per la Roser. A partir d’ara, dormirà en companyia dels records...»

CAPÍTOL 9

La Mònica va mirar el rellotge més d’una vegada, es va neguitejar. Què estava fent en Lluís? Va sonar el mòbil.

—Sí.

—Hola, ja tinc la llista. Crec que gairebé els tinc tots, me n’han sortit uns quants. Bé, de fet crec que hi són tots. Qui no vulgui participar que es despengi. No li tindrem en compte.

—Quants anys fa que guardes telèfons?

—Molts. Hi ha gent que fa col·leccions de coses. Jo guardo telèfons. Fins i tot de gent amb qui no hi tinc relació, però els guardo. Vols que te’ls canti?

—Sí. Qui són?

—La Carme, en Jaume, el teu ex, en Joan, en Jordi, en Josep, la Lali, la Leo i la Maria. Ah! Potser no ho saps, la Maria s’ha canviat de pis, ara viu al costat de la Lali. La Mercè i en Miquel... —fa una llarga inhalació—. Qui truqui a en Miquel ha d’estar disposat a escoltar les teories de la conspiració o l’argument del llibre que escriu i que els neocons li impediran que publiqui perquè ho controlen tot...

—Encara està així? Ja els tinc. Qui més?

—La Montse, des de la caiguda que no acaba de recuperar-se, cada dia li troben alguna cosa, no sé. En Narcís, preocupat per les nenes.

—Hi parles sovint, amb en Narcís?

—Sí, no sé. Ja saps que tinc debilitat pels febles i està fotut. Necessita algú amb qui compartir les penes.

—I tu ets el seu coixí.

—Ara que començava a portar millor la separació, no sé. La Pepa ha marxat a Palerm per feina i s’hi estarà entre tres i sis mesos, i les nenes han anat amb ella. Es veu que és una bona oportunitat laboral i en Narcís té por que acabin instal·lant-s’hi definitivament...

—M’imagino que està preocupat. Ja està?

—No. Hem d’afegir-hi la Neus, la Núria, en Pedro, en Pere, en Rafa..., no sé.

—En Rafa encara va a quimioteràpia?

—Sí, no sé com està, fa dies que no li truco, no sé. La Rosa, en Salva, la Sara, la Sònia, la Tei, la Tessa, en Toni...

—És una llista molt completa, saps?

—Sí, no sé, i si hi afegim en Vicenç, la Victòria i en Xavi? No ens veiem, però crec que els hauríem de trucar, no sé, és bastant completa, oi? Aquests tres no vindran, però...

—Sí. Crec que sí.

—Quan comenci a fer les trucades segur que en surten més, no sé...

—Has trigat molt o és que l’espera m’ha semblat eterna?

—Sí, sí que he trigat. Abans de trucar-te m’he fumat dos “petes.”

—Lluís, que ja tenim una edat...

—I? Mònica, no sé. És la meva manera d’encaixar les desgràcies amb què em salpebra la vida.

—Lluís, no et posis melodramàtic!

—Vols dir que no és la vida la que es posa dramàtica? No saps el desassossec que m’ha causat la mort de la Roser. Mònica, a banda de la colla, hem d’avisar algú més? No sé, amics personals, gent amb qui es relacionava, gent amb qui us relacionàveu vosaltres... no sé. Alguns companys de la facultat... Crec que es veia amb un company de la facultat que es diu Albert...

—Un de la facu? I jo què sé qui és. Jo no sé si la Roser hi tenia contacte...

—Els trucarà en James?

—Ni idea, no n’hem parlat. I tu com saps de l’existència d’aquest Albert? El coneixes?

—No. No sé, però sé que mantenien relació de feina, no en sé els detalls. Em sona alguna cosa, bé, no em sona, ho sé segur.

—Que estrany! No m’havia parlat mai de cap company de la uni. O potser sí, ara que ho dius, recordo que un dia ens en vam trobar un a L’illa Diagonal.

—Veus, no sé...

—Es van saludar i van parlar cinc minuts. Pel tipus de conversa que van mantenir no semblava que tinguessin gaire relació. Més aviat feia temps que no es veien. Es van posar al dia, saps?

—Potser en aquell moment no, però ara sí, no sé, mira d’esbrinar-ho.

—Me’l va presentar, crec que sí que es deia Albert. Vols dir que ara tenien més relació?

—Sí, ho sé.

—Val la pena intentar localitzar-lo? I com ho fem, eh? Com ho fem...?

—Sí. Crec que sí, no sé. És important. Mira si hi falta algú, o si recordes algun nom més que puguem incloure...

—D’acord, però pel que m’has dit no trobo a faltar ningú...

—Te’ls envio per WhatsApp. I pensa com podem localitzar l’Albert. O d’altres...

—Faré memòria. Ens repartirem les trucades, oi? Del meu ex, te n’encarregaràs tu, oi? No tinc ganes de parlar-hi, saps?

—Sí, no et preocupis. Vols que m’encarregui de fer-les totes? He fet una possible roda i fent set o vuit trucades crec que quedarà enllestit. No sé. A cadascú li demanaré que truqui a un petit grup, amb els que tingui més relació, no sé...

—Sí, em sembla bé.

—Tens alguna preferència per a l’inici, sense comptar el teu ex?

—Comença pels que viuen més lluny i fa més temps que no veiem. No vindran, però els ho hem de fer saber, saps?

—Sí, em sembla perfecte i després trucaré al teu ex i després al Josep i organitzarem les trucades dels que viuen a la Garrotxa. Puc trucar al Jordi i no sé..., anirem fent cadena. Ja ho organitzo, no et preocupis.

—Ai! Lluís, hauríem de trucar a l’Andreu. Tampoc vindrà, però agrairà que li fem saber, segur que algú té el seu telèfon.

—Sí. Ja trobaré algú que el tingui. Jo no el tinc. Bona memòria. Jo no el recordava.

—Lluís, si vols, truco a la Lali.

—D’acord. Ja saps que la Lali i jo no estem passant pel millor moment, no sé —contesta amb veu de desànim.

—Sí, cada cop teniu més diferències —bellugant una mica el cap—. Per això et dic que ja li trucaré jo.

—I la Lali pot trucar a la Maria, viuen al mateix barri i últimament tenen una relació molt estreta.

—Molt bé.

—També puc enviar alguns whatsapps... —va dir en Lluís.

—Sí, però la primera notícia hauria de ser una trucada. El WhatsApps massa fred, no m’imagino obrir-lo i trobar-me un missatge d’aquest tipus. Lluís, no!, ho hem de fer amb delicadesa!

En Lluís feia anar el bolígraf sobre el bloc de notes que tenia al costat del telèfon. El bolígraf no guixava. Feia força amb la punta contra el paper. Ratllava amb més força. Continuava sense respondre. El va deixar.

—D’acord. El primer contacte, de veu, i després ja podem enviar els whatsapps —va repetir en Lluís.

—Podríem fer un grup i així podem estar tots connectats de manera fàcil i ràpida. Què et sembla, Lluís? Et podries encarregar de crear-lo?

La Mònica va aclucar els ulls, com si pensés en algun altre detall. En Lluís no semblava gaire concentrat en la conversa. Tenia la ment dispersa com sempre i anava seguint el diàleg a empentes i rodolons. La Mònica va esperar que en Lluís respongués. Va trigar més de l’habitual.

—Lluís?

—Del grup! Sí, no pateixis, no sé. Em sembla una idea magnífica. Me n’ocuparé. Avui no, però demà a primera hora ho faré.

—D’acord.

Va tornar a agafar el bolígraf, que misteriosament tornava a funcionar, i va escriure: «Crear un grup».

—La Lali és aquí o al despatx de Madrid?

—Ni idea. Per què ho dius, Lluís?

—No... Per res. M’han dit que es passa més dies a Madrid que aquí.

—Doncs si vols saber-ho, pregunta-l’hi.

La Mònica es va aixecar, es va tocar el front, va estirar les cames i va encendre una cigarreta.

—Per parlar amb ella tant és on sigui, Lluís.

—Ja ho sé, eh? Ho dic perquè ella també era amiga de la Roser. No es veien cada setmana com vosaltres, però, no sé. La notícia l’afectarà com a nosaltres, li sabrà molt de greu. Fes-ho a poc a poc, Mònica. En aquests moments, ella i la Roser es mantenien connectades per assumptes de feina. El despatx de Madrid és molt conegut, però li exigeixen molt per fer-la sòcia i havia demanat ajuda a la Roser. Una informació d’una empresa química de la comarca...

—I aquí entra l’Albert, oi?

—Sí, la informació l’hi havia de proporcionar l’Albert.

—Vols trucar tu a la Lali?

—No, gràcies, ja saps que no soc gens diplomàtic i menys en aquests moments. Dona un cop d’ull a la llista que t’enviaré.

—Ho faré Lluís, no pateixis. Envia-me-la.

—Fes memòria per si m’he deixat algú. I de l’Albert. D’acord, Mònica?

—Mira. Faré una cosa. Li pregunto a en James, i si no vol avisar a ningú, li demano el mòbil de la Roser i miro a veure si trobo algú que em soni. Ell també em podrà dir si hi ha persones que vol que avisi, saps?

—Molt bé.

—Pel que fa a la gent de la facu, no sé si podré veure qui són, no els conec, ni en recordo noms. L’hi preguntaré a en James. Serà difícil, però potser en traiem algun nom més. Els de la feina no cal, ja ho saben. A veure si trobem el famós Albert. És possible que estigui a l’agenda.

—Em sembla bé, Mònica.

—Per cert, qui t’ha explicat que la Roser tenia relació amb un company de la facu, la Lali?

—Sí, un dia la Lali me’n va parlar.

—Ja som al cap del carrer! La Lali! Doncs no en tenia ni idea. La Lali coneix l’Albert?

—No ho sé, però em sembla que només sap que la Roser ha fet les consultes a un company de la facultat. Tu investiga, mira el mòbil. Eres la seva millor amiga, la més propera... I si trobes res, no sé... Tu mateixa.

—Molt bé, i tu parla del que hagis de parlar amb la Lali i deixeu-vos de ximpleries, saps?

—Mmm. No sé... Ara no. Suposo que més endavant ho resoldrem. Ara no en tinc ganes. Em trucaràs, si esbrines res? Em quedaré més tranquil.

—Et trucaré, pesat, no pateixis i ja m’ho explicaràs... Cada dia tens més dèries. A veure si acabaràs desenvolupant alguna mania persecutòria com en Miquel. Les començaràs avui, les trucades?

—Sí, no sé, d’aquí a una estona, després de sopar... Et sembla bé?

—Jo trucaré a la Lali demà al matí. Saps què, Lluís?

—Què? Va, sorprèn-me.

—No ho crec. Recordes la foto que tinc al menjador? Aquella que algú va fer al pati d’en Narcís, saps? Avui he recordat que uns dies abans, la Roser em va dir que sempre l’havia neguitejada la mort del germà de la Lali en aquelles circumstàncies tan dures, però estava convençuda que algun dia ho esbrinaria. Ella no podrà, però jo ho vull fer per ella. Li dec. Ho vull fer, saps?

—Ui! No sé què dir-te. Tens clar on et poses? És un tema molt fosc, molt poc clar... Sempre he pensat que hi havia aspectes que no s’havien aclarit, que hi havia més coses... La Lali també ho pensa. Ja parlarem d’aquest tema amb més calma, no sé... Ara no, ara potser no és el moment. Ens veiem i ho parlem, d’acord?

CAPÍTOL 10

La Mònica deambulava pel menjador. Va marxar a la cuina. Va obrir i tancar la nevera sense agafar res. Va començar a moure estris. Els treia, els posava, els buscava un nou lloc. Ho feia pensant en altres coses. El cap no parava de donar-li voltes mentre anava repetint-se: «L’Albert?».

El to d’un nou whatsapp va rompre la quietud. «Deu ser en Lluís», va dir-se mentre s’acostava al telèfon.

Lluís: La llista.

Mònica: Ara la miro, tu ves fent trucades i organitzant a qui truca cadascú.

Lluís: Quin nom posem al grup?

Mònica: No ho sé. Hi pensaré. Te’l dic més tard o demà...

Lluís: Entesos... No puc pensar. Tinc el cap emboirat... Necessito la inspiració d’algú..., encara faria alguna bestiesa i emprenyaria tothom com acostumo a fer. Millor que ho pensis tu. Trobaràs el nom adequat, no sé...

Mònica: No exageris. Més aviat ets el coixí de les lamentacions... Hi pensaré i trobarem el nom apropiat, no et preocupis ara pel nom, saps?

Lluís: No sé... D’acord.

La Mònica va començar a pensar-hi. Es va tocar el cap per intentar trobar alguna inspiració amagada en els plecs de les neurones. Es va aixecar. Va fixar la vista als lloms dels llibres de la sala. Va trobar l’anell de plata que s’havia posat per al sopar del divendres anterior; havia estat perdut tota la setmana. Se’l va posar, el va mirar i amb el dit gros el tocava per la part del palmell i el feia rodolar. Se l’havia comprat en una fira d’artesans, li recordava un que portava de petita. Va deixar de mirar-lo i va continuar repassant els llibres a la recerca del clic de la inspiració. Va saltar-se els llibres de cuina, els d’història contemporània que havia guardat de la carrera i els de rus.

«Em sembla que els llençaré, ja no els utilitzo, i com que no tinc xemeneia, els donaré una nova vida, no sé quina, però una de nova, s’ho mereixen... M’hauria estat més útil estudiar anglès, però el meu antiimperialisme em va abocar al rus. Quan viatjo em serveix de ben poc, però... No tinc ganes d’anar a classes d’anglès dos cops a la setmana durant una pila d’anys. Tinc altres motivacions! Sempre hi ha algú que el parla i em treu del compromís.»

Va continuar llegint els lloms dels llibres i recordant les paraules d’en Lluís.

«Un company de la facu que es diu Albert i que té a veure amb alguna cosa que demana la Lali a la Roser? Quin misteri...»

La Mònica no creia que la Roser estigués gaire preocupada per la petició de la Lali, potser volia saber-ne els detalls... De fet, no n’havia parlat mai amb la Mònica. Ho considerava un afer privat entre la Lali i la Roser.

«Entre nosaltres no teníem secrets. I si hi hagués res que la neguitegés m’ho hauria comentat... Ara tinc ganes de saber de què va aquest embolic. Ho esbrinaré, no per en Lluís i la Lali, sinó per la Roser. No vull que l’entabanin en res, ara no es pot defensar... Quin parell! Ja tinc dues feines: esbrinar què passa amb aquest Albert i què va passar amb el germà de la Lali. Abans, però, li demanaré l’opinió, a la Lali. No vull preocupar-la sense necessitat. Espero que li sembli bé i, si no, tractaré de convence-la.»

La Mònica continuava burxant en els seus records per trobar el nom apropiat.

«Ha de ser alguna cosa que ens defineixi a tots plegats: l’edat, la militància, la fidelitat a l’esquerra... Bé, no a tots. En Toni va fitxar per la dreta ben aviat. La de casa, però la dreta, la de les retallades, aquesta dreta incòmoda plena d’afers tèrbols que ha descoratjat mig país... Amb la decisió d’en Toni tots vam quedar tocats. Va ser la primera deserció i ho vam viure com una petita traïció... La Tei va ser la segona i li vam dedicar menys de cinc minuts. La primera ens havia servit de vacuna contra les dissensions. I les següents van tallar amb l’esquerra i amb nosaltres, i tampoc no n’hem sabut res...

En Toni i la Tei es van fer molt amics a partir del moment que van ser regidors al mateix ajuntament per les llistes de CiU. Compartien secrets de partit i quan ens trobàvem —no van deixar mai de venir, ni nosaltres de convocar-los— parlaven de les seves posicions socialdemòcrates dins el partit, sobretot en Toni, aixecant una mica la veu, perquè tothom l’escoltés i per obtenir el nostre indult. Pensava que el canvi ideològic havia estat útil i que continuava servint a la causa de la lluita per no sé sap què... Sempre havia estat una mica fatxenda. De jove, quan tothom anava vestit amb roba de marca no-t’hi-fixis, ell anava amb roba de marca cara, fet un figurí. Va ser el primer a parlar de vins i en portava a les trobades perquè els tastéssim. Ens explicava els matisos que nosaltres ni oloràvem ni trobàvem. Alguns mostraven una certa indiferència cap a ell i cap als seus vins, encara que després tenien la delicadesa de prendre’n. D’altres li donaven la mínima conversa, igual que a la Tei. En Toni i la Tei feien veure que no ho veien. Pensaven que ja els passaria. Ara és diferent, tots ens hem relaxat i a partir d’ara encara més, la vida és tan esmunyedissa...»

En Lluís no els havia jutjat mai. Havia intentat fer de pont entre en Toni, la Tei i el grup, que no actuava gaire correctament... Opinava que els entenia, que les coses no havien anat com volien o somiaven. Ells s’havien buscat una sortida personal. Sempre li van agrair l’esforç i li explicaven totes les penes. Tothom ho feia. En Lluís feia de mediador amb més o menys èxit. Coneixia la vida i miracles del grup i això li donava molts avantatges a l’hora de buscar solucions. La Mònica veia que aquesta vegada en Lluís estava molt emprenyat amb la Lali. No tenia ganes de fer les paus.

«L’home de la concòrdia, el mediador dels conflictes!»

En Lluís mostrava una preocupació excessiva per l’Albert.

«Em sembla que se m’escapa o que m’amaguen alguna cosa, no seria la primera vegada. A veure si ens trobarem alguna sorpresa desagradable.»

En Lluís tenia la mateixa actitud que quan es va separar la Mònica. Ella no ho sabia, però n’havia estat enamorat i potser encara li durava. Ell esperava el moment oportú, però va fer tard, un company se li va avançar i encara ara no havia trobat el moment de dir-l’hi. En Lluís volia ajudar la Lali i no sabia com fer-ho, per aquest motiu volia connectar amb l’Albert. Era l’únic que la podia ajudar. Si no trobaven la pista de l’Albert, la Lali no aconseguiria la informació que necessitava. La Mònica pensava que en Lluís sempre emprava l’estratègia de l’ham per aconseguir informació. Començava amb una insinuació inventada o un comentari que havia fet algú i tothom li acabava explicant allò que volia saber. Era bon observador i tenia una capacitat excepcional per relacionar la informació, i n’obtenia molt bons resultats.

«Podia haver estudiat per a investigador privat en comptes d’electrònica, segur que ho hauria fet molt bé... O per ser mediador, segur que li haurien convalidat les pràctiques. En aquell temps, la d’investigador privat era una professió sospitosa, massa franquista, i treballar-hi encara més... Però ara no... A més, la llicència d’investigador no sé qui la devia donar, però segur que era algú vinculat al règim... Li preguntaré si vol canviar d’àmbit laboral o si està avorrit de TV3. Un canvi de professió sempre és engrescador. No fa per ell ocupar-se del manteniment. Sempre preocupat per resoldre problemes aliens... Un canvi li aniria bé, li donaria una motivació nova i deixaria de preocupar-se per obvietats per passar a ocupar-se d’assumptes de debò. En Lluís ha estat tota la vida a TV3, tret dels anys de joventut, en què treballava en un petit taller mentre estudiava a la tarda. Una feina monòtona i individual no fa per a ell. La seva tendència a participar dels problemes de tot el que l’envolta el fa especial. L’entrada al comitè d’empresa el va salvar de fer una bogeria de conseqüències imprecises: volia demanar el compte i marxar sense cap feina nova. Va patir una depressió no gaire severa. El vam ajudar i va sortir-se’n.»

CAPÍTOL 11

«Quants anys portem junts? Ens vam fer inseparables. La Lali i jo, a l’institut: anàvem a la mateixa classe i vivíem a poca distància, ens vam acostumar a estudiar juntes... La Lali era tota una experta en tècniques d’estudi. Se les inventava i les compartia amb mi. A en Lluís el vam conèixer al centre excursionista. Era un any més gran que nosaltres i estudiava formació professional. Un cap de setmana, la Roser i jo, que ja feia temps que els caps de setmana sortíem juntes, havíem quedat per anar a una festa que es feia per recollir diners per als treballadors d’una empresa d’Almeda... No en recordo el nom, crec que era una de petita... La quantitat de vegades que ho vam fer!

La Lali va arribar més tard. No venia sempre, tenia altres amistats. La Roser i jo, juntes. Eren unes festes divertides. Mentre d’altres anaven a les sales de ball, nosaltres freqüentàvem els locals d’alguna entitat per ballar a favor de la justícia social. Vam començar a sortir els caps de setmana. Primer esporàdicament i cada cop de manera més estable. Al final, vam fer el grup de quatre i anàvem junts a molts llocs. La militància i l’esbarjo s’havien de mantenir separats, però nosaltres teníem una excusa que ens semblava infal·lible i que no aixecaria cap sospita: érem estudiants del mateix poble, vivíem a prop i ens unia l’afició a la muntanya. Era la coartada perfecta, o això ens pensàvem. No sé si hauria colat. Les sortides dels diumenges les vam mantenir en secret a la resta de companys del partit... En Lluís va començar a militar per la inèrcia del context i per compromís amb un veí de l’escala una mica més gran que ell, que sempre que podia l’arrossegava a una xerrada, una concentració o una mani. A casa seva, els pares no parlaven de política. La mare havia perdut molts familiars durant la Guerra Civil i no volia patir més. Durant un temps, els seus pares no sabien res de les seves activitats, fins que un dia la mare va trobar propaganda política a l’habitació.

Vam començar a militar al mateix partit. Amb el temps la Lali va migrar al PSUC. Tots ho vam deixar fa anys, però sempre hem mantingut l’interès per la política. El que semblava que s’havia afegit per compromís és el que hi continua embolicat, amb els companys de la feina i amb nombroses hores de dedicació.

En Lluís era prim, espigat i molt desmanegat. Portava els cabells pentinats cap enrere i tenia una mirada melangiosa. Mai no ens va fer gaire cas. De fet, no era gens seductor. Anava molt a la seva. Pensàvem que era gai i que nosaltres érem la seva coartada. Els companys també ho pensaven i ho comentaven discretament o ens ho demanaven, perquè sempre anava amb nosaltres. Els dèiem que érem col·legues del centre excursionista... Dels gais, no se’n parlava obertament, tots eren a l’armari, més segurs i arrecerats, no eren temps per sortir-ne. L’exterior era hostil i desagradable. Anys més tard, quan ens vam haver emparellat o desaparellat, en Lluís intentava lligar amb totes, sense cap consideració. És estrany, no havia mantingut cap relació estable que hagués durat més de tres mesos. Després érem nosaltres qui li dèiem que li buscaríem parella. Estava penedit d’haver seguit fil per randa els consells dels dirigents i les normes de seguretat, sempre deia que aquest havia estat el motiu pel qual se li havia escapat la dona de la seva vida. Encara no sé qui era, també l’hi preguntaré. Tants secrets, tanta clandestinitat, ja no calen.»

CAPÍTOL 12

Va anar a la cuina i va escalfar aigua per fer-se un te. Va obrir la llauna i va veure que només en quedaven unes engrunes. Es va fer un rooibos, va tornar al sofà i va agafar el telèfon.

«Els exàmens! No sé quan els corregiré, ni quan em posaré a llegir el llibre de la Lali.»

Mònica: Roser. T’agrada Roser? Crec que seria el nom més apropiat. Organitzem el grup per xerrar amb facilitat i estar tots informats. I si algú vol guardar les converses com a record ho podrà fer... Podria ser un bon record. Em sembla que és fàcil de fer...

Lluís: Em sembla perfecte, com no ho havia pensat!

Mònica: Doncs ja està.

Lluís: Potser Roser i alguna cosa més, no sé...

Mònica: No, no cal, Roser està bé.

Lluís: Tu sempre tan encertada. Tan correcta, tan oportuna. Tens alguna fotografia o m’espavilo a veure si en trobo cap?

Mònica: Crec que en tinc una molt maca de fa anys. Li faig una foto i te l’envio. No quedarà com l’original, però...

Lluís: Molt bé, l’espero. Demà inclouré els noms i començarà a funcionar el grup.

Mònica: Creus que set o vuit trucades seran suficients?

Lluís: Segur. Ja he trucat al teu ex i a en Josep. A hores d’ara ja està funcionant una part de la cadena. Després faré la resta de trucades. Ja veuràs com aviat et truca algú o t’arriba algun missatge...

Mònica: D’acord, el grup de WhatsApp podria començar a les onze del matí de demà, d’acord?

Lluís: OK, no pateixis. No ho faré a primera hora, per si a algú no l’han trobat.

La Mònica va telefonar a en James, no contestava. Va dubtar, però no li va deixar cap missatge. Quan va sortir el contestador va pensar. «No puc deixar-li un missatge al contestador que digui: “Em deixes el mòbil de la Roser un moment?”. He de veure què li sembla, no és gaire normal demanar el mòbil d’una persona que acaba de...»

CAPÍTOL 13

Amb el braç va estirar amunt el llençol, volia aprofitar els últims minuts. Era divendres al matí. Com un gall matiner i responsable, el despertador va sonar a les sis en punt. Segons més tard la Terribas s’hi va sumar i va sentir el seu habitual «Bon dia, Catalunya!».

—Serà per a tu —va contestar la Mònica, mig adormida.

Aquell matí, ni el despertador ni la Terribas li havien fet gens de gràcia. No escoltava amb atenció. La ment li girava a revolucions diferents de la resta del món. La Terribas va continuar: Desperta, Catalunya. Us desperto amb una notícia que ja sabeu, però és que fa il·lusió que n'arribi el desenllaç. Avui s’acaba la campanya.

«Doncs si ja ho sabem, no és notícia, i si no ho és, no sé què fas parlant-ne.»

...ja ho dèiem l’altre dia que la majoria de vosaltres no ho acabeu de tenir clar...

«Va començar la campanya generant poc interès i no sé si han augmentat les expectatives de la gent. Hi ha ganes de saber els resultats de la votació, són una incògnita... I hem d’acabar de decidir el vot. Cada cop som més els que decidim el vot a última hora i les enquestes se’n van a can Pistraus.»

...la meitat dels votants encara no sabem a qui votarem...

«Jo tampoc, però he de llevar-me i anar a l’insti, estar pels alumnes i tirar endavant. Els resultats de les eleccions poden ser interessants. N’havíem parlat molt, amb la Roser, i teníem el nostre pronòstic, que espero que es compleixi.»

Va donar dues voltes més pel llit i se li van embolicar els llençols, que la van deixar immòbil. Li hauria agradat que fos la setmana següent i que hagués passat aquest malson. Poder pensar en coses més captivadores, més properes a les vacances, de les quals encara no havia decidit res. Ho necessitava. S’ho mereixia, l’ajudaria a distreure’s, però trigaria dies a poder dedicar-se als afers quotidians. La Terribas, al marge dels maldecaps de la Mònica, va continuar xerrant animada per ajudar els oients a sortir del llit amb optimisme. No era el seu cas, li costava desprendre’s de l’embolcall.

La Mònica va mirar el sostre.

«M’he d’aixecar, m’he d’aixecar.»

I al final ho va fer. Va seure al llit amb cara de penedida, però sabia que no podia tornar enrere, ho havia de fer. Faria les coses sense pensar-les, com un autòmat, de manera inconscient. Seria una manera nova d’estar present. Es va mirar al mirall i es va esglaiar.

«Aquesta soc jo? Em sembla que m’han caigut dos anys al damunt... Tinc més arrugues, més... Soc jo en hores baixes.»

Sí, era ella. S’ho va haver de creure, a casa no hi havia ningú més. No es coneixia, quin espant! Va trobar l’espuma dels cabells que no es posava mai, se’n va ruixar una mica per damunt com si fos un pot d’insecticida. Es va mirar. No sabia si se’ls havia arreglat o els havia espantat. Els cabells van quedar fixats sense alegria ni gràcia.

Els ulls vermells inflats delataven la nit que acabava de passar. Cada cop que aconseguia adormir-se tenia un malson. Engegava la ràdio. Encenia el llum. Pensava. Intentava distreure’s, res. El temps anava avançant a poc a poc. Les campanes sonaven més fluix que mai. A tres quarts de cinc va caure rendida.

Va buscar les ulleres de sol per amagar-hi els ulls.

«A classe també les duré?»

No ho havia fet mai, però potser era el més apropiat, els diria que té no-sé-què, ja ho pensaria de camí. Va sortir del bany, remirava a l’armari buscant una samarreta. No en trobava cap. Les treia, se les posava al damunt, es mirava al mirall, no li feien el pes i les deixava. Al final va trobar les peces de roba que no la incomodaven i es va vestir a desgana. Va anar cap a la sala. Va aixecar les persianes i va saludar el nou dia, de manera diferent de la Terribas. Era una salutació sense paraules. Davant de la terrassa, el bloc de pisos veí tenia els tendals abaixats. Algú regava les plantes i els petits esquitxos queien a la vorera com un sortidor.

Va buscar el telèfon. Era a la taula, al costat del llibre, on l’havia deixat carregant-se. No tenia cap trucada. Va mirar el rellotge. Era molt d’hora per tot. Tenia alguns whatsapps individuals de la colla.

«La cadena ha funcionat.»

No estava preparada per llegir-los. Ho va ajornar per acompanyar-los amb el cafè. Se’n va fer un de ben carregat. Va entrar un nou whatsapp. Va mirar. El va obrir.

Lluís: Bon dia.

Mònica: Bon dia, Lluís, com has passat la nit?

Lluís: He aconseguit dormir unes dues hores. I tu?

Mònica: El mateix, o una mica menys. Tinc els ulls inflats, vermells de plorar i plens de malsons. Quan me’n vaig anar al llit, el lacrimal es va buidar del tot.

Lluís: Vas a treballar?

Mònica: Sí. I tu?

Lluís: Jo també. A les onze posaré el grup en marxa.

Mònica: D’acord, jo seré a l’IES, el tindré en silenci. Ja he rebut alguns missatges, però encara no els he obert.

Lluís: Qualsevol cosa, ja saps...

Mònica: D’acord. Adeu.

Lluís: Adeu.

Va encendre la tauleta. Va mirar la premsa sense interès. Va llegir els titulars, saltant de notícia en notícia, de secció en secció i en uns segons havia acabat el diari. No havia arribat ni a lectura ràpida. Va prendre una mica més de cafè. Va pensar que no sabia què deia, el diari, ni sabia què havia passat, però sí que sabia què havia passat dijous. Una data per guardar al calendari íntim, personal i intransferible. No seria notícia i només el grup ho recordaria. I amb el temps, s’aniria difuminant i tornant-se menys dolorós.

Va obrir els whatsapps.

Toni: Ens hem quedat més orfes. Aviseu quan la portin al tanatori. Farem alguna cosa, oi? Una cosa digna de...

Joan: Encara no he reaccionat, per a tu ha de ser espantós, tan unides! Compteu amb mi per al que necessiteu.

Narcís: M’he quedat de pedra. Sembla impossible. Fa quatre dies vam celebrar el seu aniversari i ara... Trist. Molt trist. Aquesta absència ens deixarà un gran buit. I jo no feia tants anys com vosaltres que la coneixia, però l’apreciava força.

La Mònica no tenia esma per contestar-los. Es tocava els cabells encrespats per l’espuma. Amb les dues mans se’ls tirava enrere, li molestaven. En realitat li incomodava tot. A les onze, amb el grup en marxa, seria diferent, es veuria amb més ànims. Podria intervenir-hi o només llegir-los. «La Roser era una dona valenta, molt valenta, no tenia por de res. No. Sí, d’una cosa: l’electricitat. No li feia gens de gràcia. Sempre havia de tocar jo el timbre. Li feia angúnia, tenia por d’enrampar-se. Havia tingut algunes experiències desagradables amb l’electricitat.»

La Mònica va tancar els ulls i va tornar a deixar fluir les imatges que li omplien el cervell...

CAPÍTOL 14

«Vèiem les persianes abaixades des del carrer. Estaven tronades, tenien petits forats de pedrades fetes amb tira-xines. Era un primer pis sense terrassa. Recordo la porta del carrer sempre oberta. Pujàvem per una escala estreta, fosca, senzilla, amb unes rajoles verdes i blanques, amb els graons gastats al mig i amb taques fosques. Quan arribàvem a la porta del pis, calia tocar lleugerament el timbre escanyolit. No sabíem si el toc havia de ser ràpid per mesures de seguretat o per no enrampar-se... La Roser, amb el cap, sempre em deia que el toqués jo. El botó del timbre estava trencat, en quedava menys de la meitat. S’obria la porta. Passàvem per un passadís llarg i estret amb unes parets rònegues. A l’esquerra hi havia unes portes mig ajustades que la nostra curiositat obria per imaginar-nos-en l’interior.

La porta de la cuina oberta ens permetia veure-la amb detall. Era allargada, petita, sense gaires estris i despullada de mobles. Davant la porta, la finestra esquifida amb uns vidres horitzontals rebia una claror apagada del celobert. A dins de la pica, una olla i un parell de plats de duralex amb restes seques de menjar i molles de pa. Tot el pis feia olor de resclosit.

Al bany, uns sanitaris blancs amb més esquerdes de les desitjades acompanyaven unes rajoles amb unes petites floretes destenyides, marcides. El sostre era d’un color que no formava part de cap catàleg. La banyera feia anys que havia perdut l’angelical blancor de la porcellana. La cortina de plàstic, rebregada per l’ús i amb taques de clor de feia temps tampoc no excel·lia en res. Davant de la porta, un rentamans amb un minúscul sabó ressec, esquerdat. I, al damunt, un mirall que reflectia amb plaer la il·lusió i l’esperança dels que passaven pel pis. Li feia companyia una bombeta nua, d’escassos watts, que penjava del sostre escrostonat que reclamava a crits una mica de pigment. Tot plegat era molt lúgubre!

Un cop a la setmana, ens reuníem al menjador amb mobles de fòrmica, impersonals, sense objectes de vida; un moble bar sense etílics, coix d’una pota, que estava falcat amb un volum de la guia telefònica; una butaca i una taula central acompanyada de moltes cadires, cadascuna de son pare i de sa mare, potser arreplegades del carrer a deshores.

Les persianes sempre abaixades. Pels forats de la persiana entrava una llum entre entristida i dolça. I nosaltres, a les fosques, vèiem la llum i parlàvem clar i alt amb veu baixa. A terra, una munió de diaris que havien patit una selecció revolucionària de retallades per a l’arxiu personal que sovint, si les coses anaven mal dades, acabava carbonitzat.

Les reunions eren els dijous. A casa dèiem que anàvem a la biblioteca. En sortíem amb els llibres al macuto gris. Érem molt a prop. De vegades, hem parlat de les hores que hi vam dedicar. Vam coincidir que no ens penedíem de res, n’hem tret moltes coses positives.

Quedàvem a prop del pis. En una petita plaça amb una font al mig, de la qual rajava un filet d’aigua de forma permanent. Si pitjaves l’aixeta comprovaves que continuava sortint el mateix filet d’aigua. No sèiem gairebé mai als bancs de color indefinit, perquè faltaven tires de fusta a tots els seients. Tothom era molt puntual. El temps d’espera era d’un quart d’hora. Veure passar el responsable de la cèl·lula amb el diari sota el braç era el senyal que tot anava bé: podíem anar cap al pis, a poc a poc, per no aixecar sospites.

El responsable de la cèl·lula aparentava uns quatre o cinc anys més que nosaltres. Era reservat, sempre anava per feina, no s’entretenia en res, sec, mai no el vam veure riure, sectari, molt sectari. Físicament estava molt bo, tenia una mirada verda. La Roser, de cua d’ull, se’l mirava amb deteniment. Ell ens explicava les grans teories marxistes, que escoltàvem sense acabar d’entendre del tot. Però no demanàvem gaires aclariments. Massa teòric, pel meu gust... Discutíem sobre la situació del moment, la nostra actuació sobre les confrontacions que anaven apareixent a les empreses de la comarca, passades i presents, conflictes molt coneguts, com els de la Laforsa, l’Elsa, la Pirelli... Eren temps convulsos, aquí i a tot arreu. Al Baix Llobregat, al País Basc, a Europa. Eren una amalgama dels efectes del Maig del 68 i de la il·lusió de recuperar un futur que ens havia estat arrabassat i que era ben viu, present i reivindicat com a legítim. Recordo aquelles eternes discussions sobre el moviment dels professors no numeraris (PNN). Uns anys més tard, m’hi trobava immersa de ple. Em va anar bé conèixer els conflictes històrics dels PNN.

Em sembla que en aquell pis hi vivia un company d’uns quaranta i tants anys. Treballava en una fàbrica a prop de Sant Feliu, algú ho va comentar un dia. Uns mesos després va deixar-lo, perquè la policia el buscava i va passar a ser un alliberat. No el vam conèixer mai. Ens l’imaginàvem alt, robust, amb els cabells una mica rinxolats, negres, callat, reservat i molt espartà, excessiu. Nosaltres li vam posar un nom de guerra inventat: Licu. Tots utilitzàvem noms de guerra. La Roser es deia Júlia i jo, Anna. Amb l’arribada de la democràcia vaig estar a punt de canviar-me el nom. Massa feina. La burocràcia i jo som incompatibles, estem enemistades de per vida.

Sempre es triaven pisos en blocs sense porter i pocs veïns, discrets. Cada setmana quedàvem a la mateixa hora. A les hores que ens reuníem el bloc estava desèrtic. Suposo que la gent era a la feina o a buscar la canalla a l’escola, o no ho sé... Crec que no patíem gaire per la vida quotidiana de la gent que hi vivia. Baixàvem l’escala sense fer gaire soroll, per parelles. Si trobàvem algú, saludàvem amb educació. Si algú ens hagués preguntat, la resposta hauria estat que anàvem a repàs de matemàtiques.

De vegades, el responsable de la cèl·lula ens recomanava algunes lectures, a les quals no trèiem tot el suc i, de vegades, les canviàvem per novel·les sense dir-li res. Abans de comentar-les demanàvem a la Roser que ens en fes un resum. Fa anys que em vaig desprendre de la majoria dels llibres de teories marxistes que encara guardava, feia temps que no els rellegia ni creia que ho tornés a fer. A més eren unes llibres molt incòmodes de llegir, tenien una lletra tan petita... Amb els anys, els fulls s’havien tornat groguencs i les lletres, de negres, havien passat a ser grises, illegibles. He perdut visió i de vegades em semblava que s’havien perdut lletres... Els vaig donar a uns okupes que hi havia a prop de casa i que feien activitats culturals pel barri. Se’ls van mirar. Em van mirar i van fer un somriure de complicitat. Van col·locar-los en unes caixes de fruita que feien de biblioteca. Els llibres començaven una nova vida... Sempre que passo pel davant els saludo. De vegades estic temptada de mirar si encara els tenen o ja han interessat a algú..., potser algun dia els ho preguntaré. La Roser era més obedient que nosaltres dues. Sovint, en Lluís també s’apuntava a la desobediència literària... La Roser se’ls llegia tots i, fins i tot, en llegia algun més relacionat amb el tema; crec que els guarda tots... Sempre en duia un al macuto. Els portava folrats per poder-los llegir amb tranquil·litat. Penso en els llibres de la Marta Harnecker, no en recordo cap títol, però li agradava, aquesta autora. Marx i Engels eren els autors de capçalera i ocasionalment en vam llegir algun de Trotski per recomanació d’algú... Segurament hi havia més autors, però ja no els recordo... Ah! Sí! Uns autors alemanys, potser... Si els tingués a casa en llegiria els títols, però... Amb el temps em va agradar haver llegit Literatura i revolució, de Trotski.

Quan va marxar el Licu, la cèl·lula es va traslladar a un altre pis i es va reorganitzar amb altres companys. Crec recordar que cada sis o set mesos hi havia canvi de pis per raons de seguretat, era el que menys ens agradava... No érem gaire conscients dels perills. Ara ho penso i no sé si seria capaç de fer tot allò. A la nova cèl·lula van entrar-hi nous companys i en van marxar d’altres. En Lluís, Toni de nom de guerra, va ser una de les noves incorporacions. El primer dia vam fer veure que no ens coneixíem, no fos que apliquessin una altra dispersió. A la sortida, en Lluís va marxar de pressa i ens va esperar dos carrers més avall, mirant distretament les sabates d’un aparador. Em venen molts records al cap. N’estic revivint tants que em sembla impossible que els tingués tots guardats. No sé on eren, potser adormits com molts...

La nova seu era un pis més simpàtic, amb les finestres aixecades fins a la meitat. Hi entrava la llum. Hi havia vida i alguns objectes divertits penjats per les parets, i em sembla que hi havia una guitarra que canviava de racó cada setmana i que anàvem amb compte que no caigués. Uns pòsters decoraven les parets: el Guernica, un que el vam batejar com Els tres paus, crec recordar, perquè hi havia Pau Casals, Pablo Picasso i Pablo Neruda, i un altre de Víctor Jara. Plats de ceràmica al costat. Tot era molt familiar. Mobles de fusta de pi clar. Uns titelles, que semblaven antics, i que eren la nota més exòtica... Les portes també estaven tancades, però pintades cadascuna d’un color. Les parets, blanques, impol·lutes. Feia olor de sàndal i de pàtxuli. Dues plantes de fulla verda reivindicaven una mica d’aigua, sense èxit; creixien poc. Vam imaginar que hi vivia una parella jove, a qui mai vam veure. Algú va dir que eren els cosins d’un del partit, no sabíem de qui. A la bústia, cap nom. Només segon primera.

Al cap d’un temps vam saber que al nostre espartà l’havien traslladat lluny per seguretat i per necessitats organitzatives. Vam conèixer molta gent. N’hi ha que encara ens veiem, però també hem perdut la pista d’altres amb qui ens hauria agradat mantenir el contacte. És difícil recuperar el contacte de gent de qui teníem pocs detalls biogràfics reals.»

CAPÍTOL 15

Nou so d’entrada de whatsapp. La Mònica es va acostar al mòbil.

«Tinc ganes que passi tot. Fins i tot el WhatsApp deu tenir ganes de viure en silenci, de descansar.»

Miquel: No m’ho puc creure, esteu segurs que ha estat un accident?

«No tinc ganes de contestar-li. Ell com sempre amb les seves teories de la conspiració. Veu conspiracions fins a la sopa. No canviarà mai.»

De la cuina arribava olor de torrades socarrimades i de cafè acabat de fer. Petites xerrameques de mares i nens que es queixaven de la llet massa calenta es fusionaven amb el silenci de la Mònica. Ho agraïa.

«En Miquel destil·lava un caràcter pessimista, però des que el van portar a la comissaria de Via Laietana i va rebre uns quants cops, o molts, se li va accentuar. Hi ha qui explica que els cops al cap que va rebre el van afectar. Patia forts mals de cap que sovint l’obligaven a agafar la baixa durant uns dies. No se’ls ha tret mai del damunt i a poc a poc s’ha fet esquerp i addicte a les teories de la conspiració. D’altres diuen que abans ja havia manifestat aquestes manies i dèries. No sé què creure, més d’un en va sortir mal parat o va perdre un ull, però ell va perdre una mica l’oremus. Fa mesos que no el veig, però continua com sempre.»

La Mònica va deixar els altres whatsapps per a més endavant. Els volia llegir a poc a poc.

«La Lali, he de trucar-li. En Lluís em va dir que preparés la Lali per a la notícia. “Li hauries d’explicar a poc a poc”, com si la mort es pogués comunicar a terminis. Al final, la paraula clau és la més dura. És la que ressona una i altra vegada i et queda fixada al cervell durant dies i dies. No tens manera d’expulsar-la... Ho faré com pugui. I si en soc capaç, trauré el tema del company de la facultat de la Roser... No sé, potser no és el moment, però si puc, ho faré, potser me’n diu alguna cosa, ja ho veurem... No, millor a la nit...»

Va tornar al sofà. Va seure. Va mirar el telèfon, els whatsapps eren els únics que havien donat senyals de vida en aquell matí ple d’enyorança. S’entretenia mirant-los sense parpellejar, amb cara de relíquia. Va tancar els ulls per agafar forces. Pensava en les gestions que havia fet i en les que li quedaven per fer. La trucada que havia fet a en James havia quedat registrada. L’hi tornaria quan pogués, per educació.

«Esperaré una mica i trucaré a la Lali. Faré unes respiracions profundes per treure ànims d’on no me’n queden. Em costarà i depèn per on vagi la conversa... L’hi diré a poc a poc, atenta a la seva reacció, no li veuré la cara... però n’escoltaré el to de veu, pel to notaré...»

Va sonar el telèfon. La Mònica va mirar el número i hi va reconèixer el fix de la casa de la Roser.

—James?

—Sí. M’has trucat, oi?

—Sí. Potser et semblarà estrany, però hem pensat amb en Lluís que no ens agradaria deixar-nos ningú sense avisar. N’hi ha alguns de la colla que fa temps que no veiem i potser la Roser en té els telèfons. Algun company de la facultat, altres amistats... Tu tens ànims per trucar-los?

Es va fer un silenci pensatiu.

—Jo no tinc esma per començar a buscar noms, ni per trucar a ningú. Caldria que ens coordinéssim per saber a qui heu avisat... Si et sembla bé, et deixo el mòbil i, si no hi tens inconvenient, comproveu que no us deixeu ningú.

Es va fer un nou silenci. Aquesta vegada fou un silenci entre parèntesis, més curt. La Mònica va esperar per aclarir-ne els detalls.

—Tens alguna recomanació a fer-nos? Algú a qui haguem d’avisar? El nom d’un company que es diu Albert et sona? Et sona algun nom més, James?

—No, no em sona ningú ara. La Roser i l’Albert parlaven per telèfon sovint. Em sembla que eren coses de feina. Ell treballa en unes indústries químiques. Últimament parlaven més, per problemes que no sé ben bé de què anaven.

—Creus que hi ha més companys?

—Crec que no, però no n’estic segur. En tot cas, tinc la bossa que portava la Roser, encara no l’he oberta, no he tocat res... Si el telèfon no s’ha trencat en l’accident, te’l portaré i t’ho mires o us ho mireu... Jo no ho faré. No sabria ni per on començar, ni tinc temps, ni ganes, ni humor... Si teniu dubtes, em podeu preguntar, us ajudaré en tot el que pugui. La Roser acostuma... acostumava a posar el nom i la primera lletra del cognom en majúscula. No sé el cognom de l’Albert, però segur que el descobrireu, perquè en els darrers dies s’havien comunicat per WhatsApp, hi deu haver les converses.

—Molt bé. Vols que te’l vingui a buscar o quedem a algun lloc?

—No. Te’l portaré a primera hora de la tarda.

—Molt bé.

—Gràcies per tot, Mònica. On seràs?

—A casa.

—Doncs te’l portaré a casa. No et preocupis i gràcies.

—De res, James. Demana tot el que necessitis.

—M’esteu ajudant molt. Són moments difícils.

—Vas recollir en John?

—Sí. Va arribar força tard. Ara fa una estona ha arribat la seva germana. Te’n recordes, d’ella, oi?

—Sí, ens hem vist unes quantes vegades. Un any vaig anar a passar uns dies a casa seva, a l’estiu... Quan em vaig separar.

—Ah! Sí, tens raó, no ho recordava.

—Bé. Fins aviat, James.

—Fins després, Mònica.

CAPÍTOL 16

«Pobra germana. Tan diferents i tan unides. Físicament, la germana s’assemblava al pare, i la Roser, a la mare. Les dues feien la mateixa alçada. Vaig conèixer la Gemma en una revetlla de Sant Joan, als baixos d’un local del carrer de casa seva. Un veí el cedia per a les revetlles a canvi d’una mica de neteja. Crec que era l’única a neteja que s’hi feia durant l’any. Després ens vam veure en altres moments. Era dos anys més gran que la Roser. Es prenia la vida amb una calma inquieta.

En un viatge a les termes romanes de Tarragona, va conèixer un noi que li va explicar amb orgull que volia ser pagès i conrear les terres de la família, uns camps prop de Tivissa. Van començar una relació a distància i de tant en tant de proximitat. Uns anys més tard es van casar i van projectar el seu futur al costat de la natura, arrecerats per les muntanyes de la serralada. Un projecte innovador i respectuós amb la terra. La Roser va ser la primera persona que em va parlar amb orgull del projecte de la seva germana i el seu cunyat. En aquell temps, eren pocs els que parlaven d’ecologia i menys els que es declaraven pagesos amb orgull. Tenien moltes idees innovadores, volien recuperar llavors i renovar el món de la pagesia abans que les centrals nuclears ho espatllessin tot. Parlaven del món vinícola i de les classes de raïm amb autèntic entusiasme i es van fer tots uns experts amb ajuda de pagesos de la zona que veien amb entusiasme la incorporació dels joves al camp. Per a nosaltres era com si ens parlessin en un idioma desconegut. Més tard, fer-se l’entès en vins es va posar de moda. Qui més qui menys gastava aires d’expert en el tema. Als companys, sobretot, els va agafar una mena de dèria... Al principi, se’ns feia estrany escoltar-los; abans, dedicats a causes molt nobles, i després parlant d’assumptes banals... Per desencís, potser?

Cada any, la Roser passava com a mínim una setmana amb sa germana, son cunyat i els seus dos fills... Mira que tenia mà esquerra amb a les criatures! Durant aquells dies, els consentia de manera exagerada. Feia poc de tieta, però a l’estiu, s’hi dedicava tan intensament que compensava la resta d’any. Quan em vaig separar, la Roser em va proposar anar a ca sa germana, a distreure’m. Tots es van desviure per fer-me sentir millor, perquè em recuperés al més aviat possible. Quan vaig tornar a casa, recordo que durant setmanes em trucava per preguntar-me com estava, per assegurar-se que m’anava refent. Com es va preocupar! Sempre tenia un consell a punt, que embolcallava dient que l’havia sentit en un programa de ràdio i l’atorgava a un professional amb títol universitari. Aquell fals mestratge li donava una pàtina de versemblança, autenticitat i eficàcia demostrada. Jo sospitava que els consells eren d’ella i de ningú més, però feia veure que m’ho creia i això m’ajudava a mirar endavant. Va ser de gran ajuda. La seva dedicació i entrega feien possible que em sentís cada dia millor. Sempre l’hi agrairé. Si haguessin buscat en l’ADN de les dues germanes, haurien trobat que la solidaritat formava part de la seva estructura molecular.

La família de la Roser era poc nombrosa: dues cosines i un cosí, un fill que vivia a Londres, uns quants nebots i poca cosa més. Quan els pares es van jubilar se’n van anar al poble amb la germana. Els agradava més la vida de mida petita que les grans concentracions del Baix en creixement permanent. De fet, els pares de la Roser ja provenien d’un poble de Tarragona i van venir a viure a prop de Barcelona perquè pensaven que les filles tindrien més oportunitats d’estudis i de treball. I el pare, una feina més ben pagada. Després es van inclinar per tornar a la vida tranquil·la al costat de la filla i de la companyia dels nets. Venien poc, aquí, més aviat eren la Roser i en James els que anaven a veure’ls, però mantenien una relació estreta. Parlaven per telèfon més d’un cop per setmana. Tots plegats estaven molt units. Els meus fa anys que van morir... Quan es moren els pares et deixen un buit especial que gairebé ningú més no pot omplir, tens la sensació... jo ara soc doblement òrfena.»

CAPÍTOL 17

—Lluís.

—Digues.

—Acabo de parlar amb en James. Quan l’hi he demanat s’ha fet un silenci, però al cap d’uns segons m’ha dit que demà a la tarda el portarà. Li ha semblat bé que truquem a tothom que coneixem.

—Molt bé.

—Tenies raó, la Roser parlava amb un tal Albert. M’ho ha confirmat en James.

—Ho veus? No m’invento res.

—Encara no ho entenc.

—La Lali m’ho va dir...

—És el motiu de les vostres desavinences?

—Ja t’ho explicaré, paciència. Ara no estic per foteses i menys per telèfon. T’ho explicaré en directe i amb detalls.

—Bé, ja parlarem.

—Ja estàs a punt per marxar cap a l’insti?

—Sí, avui entro més tard. D’aquí una mica. Només em falta trucar a la Lali.

—Sí. Truca-li. Fa horaris molt llargs i potser comença més tard, als matins.

—A les onze poses en marxa el grup.

—En punt.

—Jo et vull parlar del tema del germà de la Lali.

—Ja m’ho explicaràs.

—Ens ho explicarem tot aquesta nit. Fins després.

—Adeu, guapa, cuida’t. Si necessites res, fes senyals de fum. I agafa el paraigua, plourà segur...

—En tinc un al cotxe.

CAPÍTOL 18

«Ens quedaven pocs dies per començar a la facultat i gaudíem dels últims moments de vacances. Havia estat un estiu intens en relacions i amistats. Vam prometre’ns que ens escriuríem, però aviat vam deixar de fer-ho i ens quedaven moltes coses per explicar. Ens trobàvem als matins a casa de la Lali. Els seus pares treballaven en el negoci familiar i el seu germà els anava ajudar obligat, perquè no volia continuar estudiant. Teníem la casa per a nosaltres soles. A mig matí, posàvem les olles al foc per preparar el dinar del migdia. La mare deixava a punt tots els ingredients i els utensilis que havíem d’utilitzar, amb la recepta o les instruccions per escrit. I, fil per randa, iniciàvem la cerimònia gastronòmica introduint els ingredients en l’ordre indicat... Un cop acabades les instruccions venia la part creativa: hi afegíem alguna espècie entre grans riallades per la malifeta. Aquelles vacances vam aprendre la cuina bàsica. Anys després, recordàvem les receptes al detall i vam deixar de banda les malifetes. Algunes de les receptes que cuinem ara són fruit d’aquella col·laboració a les tasques familiars de ca la Lali. Escoltàvem música, ens explicàvem les conquestes, ens preparàvem alguna beguda per combatre la calor... A les tardes quedàvem per sortir a passejar per les Rambles. Sèiem a la terrassa del bar de la cantonada de l’Ajuntament pel plaer de veure passejar la gent i saludar companys i amics.

Aquella tarda del 20 de setembre del 71, a les vuit del vespre, la pluja queia de manera bestial, segons deien. Feia mesos que no plovia i va caure amb ganes. Van ser unes pluges torrencials que ho van inundar tot. Per la zona de Sant Joan Despí el riu va sortir de mare i com a conseqüència tots els barris de la part baixa de Cornellà i de Sant Boi van quedar negats. L’aigua posava la població en situacions extremes. A Cornellà, a la part més propera al riu, l’aigua va assolir els dos metres d’altura. Els veïns van llançar bengales demanant auxili. L’endemà, vam veure l’exèrcit patrullant pels carrers plens de fang i de tot tipus d’estris de la llar inservibles. D’ajudar, ajudaven ben poc. Van produir-se unes imatges dantesques que guardarem a la retina de per vida. Vam ser conscients de la magnitud de la natura, del perill de les tragèdies naturals o provocades per la mà dels homes... Vam viure la desesperació de la gent que, en minuts, va perdre totes les pertinences. L’aigua se’ls ho va emportar tot. Els records també.

Cap de nosaltres vivia en aquella zona. Ens vam apuntar per ajudar als veïns... i hi vam anar durant dies. Els grans explicaven que uns deu anys abans ja s’havien produït diversos desbordaments. A la dècada dels seixanta ja es parlava de la canalització, però no es va fer fins a l’any 74.

La solidaritat entre els veïns va funcionar durant dies. Tothom col·laborava, de fet no es van produir pèrdues humanes perquè tothom va tenir cura de l’altre. I l’Ajuntament? Poc se’n podia esperar i poc va oferir, només alguna garrotada a qui aixecava la veu i reclamava justícia. L’endemà de la riuada una part important de la gent afectada es va manifestar a les portes de l’Ajuntament per mostrar la seva indignació. A les reivindicacions laborals se sumaven les reclamacions per aconseguir la canalització del riu i la lluita es va estendre als barris. Aquelles riuades van ser la presa de consciència de gran part de la població, en especial dels joves, i van posar de manifest el valor i la importància del món associatiu...

Moltes famílies parlaven de la riuada a casa i en culpaven les autoritats, que havien fet obres i noves carreteres sense tenir en compte les conseqüències... Tant els feia. Els perjudicats eren els que vivien a prop del riu. La majoria d’aquelles cases se les havien construït durant el seu temps lliure amb ajuda de familiars i veïns i, en pocs minuts, van quedar ben malmeses. Era difícil sentir algú que defensés les autoritats... A casa meva, els pares estaven que trinaven: eren molt crítics amb la situació. La mare cada dia explicava alguna trista història que escoltava al mercat...

No em podia treure del cap les persones que ho havien perdut tot i com els costaria tornar a reunir les coses materials, els records... Impossible recuperar-ho. Durant molt anys vaig témer que en qualsevol moment es produís una nova inundació. No soc l’única, forma part de la memòria col·lectiva de la gent del Baix. Vaig maleir viure en aquesta zona. No volia tornar a veure res semblant. Recordo que un parell d’anys més tard es va estrenar al Patronat Cultural Recreatiu de Cornellà una obra de teatre que es deia Per què surt de mare el Llobregat?,amb música d’en Ramon Muntaner. No sé on para, ara, en Ramon... Si en fa, d’anys, que no el veig! No recordo amb qui vaig anar-hi, però sí que recordo que va ser la primera vegada que veia una obra de teatre que denunciava una injustícia que feia poc que havia succeït. Un teatre que parlava de coses properes, de coses nostres.

Fins no fa gaire, al setembre, quan el cel s’enfosquia era habitual preparar el batiport a la porta de les cases de la part baixa de les poblacions del Baix, sobretot a Sant Boi i Cornellà. Els homes sortien i es posaven a barrejar el ciment amb l’aigua per fixar la fusta del batiport, que entrava en unes guies fins a la meitat de la porta. Totes les operacions les acomplien sota un cel negre amenaçador que acovardia a tothom i feia més dramàtica la situació. Era el preludi de la catàstrofe. La gent, en veure els preparatius i el cel ominós, corria cap a casa per escapar-se de les primeres gotes d’aigua, grosses, explosives, que amb força ràbia esclataven a terra i que, en trobar-se amb la terra seca, generaven una olor de terra mullada molt agradable. Ara, l’asfalt dels carrers ens ha robat aquesta olor, aquest record que comparteix molta gent...

Les tres vam prendre consciència que vivíem en una societat molt injusta i que calia fer alguna cosa per canviar-la. La Lali hi va treballar de valent. Estava molt afectada. Tenia dos amics que apreciava molt i que van perdre la majoria d’estris i mobles de la llar. Un d’ells no va començar l’institut, es va posar a treballar per ajudar els pares i poder fer front a totes les despeses del que significava tornar a començar... Al cap d’uns anys el vam trobar en una manifestació en solidaritat amb una empresa en vaga. Ens va dir que s’havia compromès amb el moviment Cristians pel Socialisme. Havia tornat a estudiar. Ens vam fondre en una abraçada.

Cada cop que plou molt fort el cor se m’encongeix i penso que la pluja tornarà a fer mal.»

CAPÍTOL 19

La Mònica va mirar el rellotge. Abans de marxar a l’IES volia trucar a la Lali. Era un bon moment. Sabia que se n’anava cap a dos quarts de nou.

«Deu ser a casa, a punt de sortir amb una agenda que no se la podrà acabar, com sempre i, com sempre, quan torni a casa deixarà anar la cartera a l’entrada i tot el que la constreny, sabates, sostenidor... i dirà: “Això no pot ser, he de canviar el ritme de vida”, com li he sentit dir tantes vegades quan quedàvem i arribava tard. Ella començava la frase i nosaltres li acabàvem. I l’endemà no canviava res, ni l’altre, ni l’altre... No sé si sabria fer una vida més relaxada. La Lali es treu les penes treballant. Quan es va separar, va agafar dues feines més per tenir el cap ocupat. Eren unes ONG de prop de casa seva. En aquells moments tots tornàvem a viure a Cornellà. Avui em sembla que serà diferent, passarà el dia pensant en la Roser i en la vida viscuda juntes... Serà inevitable, li vindran records d’anys i anys i totes les anècdotes que havia oblidat, com m’ha passat a mi.»

Va tornar a mirar els whatsapps.

Pepa: Soc a Palerm. No podré fer gran cosa, però si us plau, informeu-me de tot. Organitzeu un acte ben digne de tots nosaltres i d’ella, si us plau.

Mònica: Amb el xat de grup que començarà a funcionar a partir de les onze, la distància serà més curta.

Pepa: Gràcies, Mònica.

Va seure. Va mirar els exàmens. Va fer un respir lent i meticulós i va marcar el número de telèfon.

«Per què li vaig dir a en Lluís que trucaria a la Lali? Podia haver-me encarregat de la Maria. No hi tinc tanta relació i no em seria tan difícil... Ella podria trucar a la Lali..., seria més fàcil. La Lali em trucaria i estaríem al cap del carrer. Tanmateix, es mereix que jo l’hi comuniqui per l’amistat que ens uneix. Li truco...»

Va obrir el mòbil. Abans de buscar el contacte de la Lali, va revisar amb poc interès els contactes, per si la memòria li retornava algun nom oblidat de temps pretèrits que no haguessin tingut en compte. No va trobar-hi ningú. Era una excusa per estirar el temps. El contacte era davant, va prémer la tecla i el telèfon va començar a emetre el so de trucada.

CAPÍTOL 20

—Mònica!, què tal, maca? No em diràs que ja t’has llegit el llibre, ets una canya!

—No, Lali, i crec que trigaré dies...

—Tothom està igual, des que us van imposar la jornada continuada treballeu més hores que un rellotge.

—Sí, tens raó —va dir fent un moviment amb els llavis.

La Mònica no l’escoltava amb atenció, la deixava fer, que la conversa fluís fins que...

—Al final, el Departament ha aconseguit ampliar-vos l’horari de presència al centre.

—Tens raó.

—Per a molts, éreu unes privilegiades amb unes vacances immenses, envejables, i amb una jornada laboral de poques hores; de fet, encara ara hi ha massa gent que enveja les vostres vacances. Jo mateixa...

—Ja!

—Esteu pagant anys i anys d’horaris privilegiats. Us han proletaritzat!

—Tens raó.

—A veure si us peteu aquest govern.

—I tu?, no em diràs que t’han convençut...

—Doncs no. Tinc una oferta laboral al despatx de Madrid molt interessant i potser m’incorporo a temps complet. M’ho estic acabant de pensar. D’aquí a poc temps hauré de donar la resposta.

—Ah, sí?

La Mònica volia preparar l’escenari per comunicar-li la notícia a poc a poc i encara no sabia com fer-ho.

—Em donareu el passaport, oi? Per cert, ja saps a qui votaràs? Si ho tens clar, il·lustra’m.

—No, no sé a qui votaré. Pel passaport, jo no em preocuparia gaire.

—Mònica, et trobés bé? Et noto rara, trista, parles amb monosíl·labs i no ho acostumes a fer... Què et passa?

—Em trobo bé, però...

—Què passa, Mònica?

—Ahir a mitja tarda em va trucar en James.

—Ah! Què diuen? Estan bé?

—No gaire.

—Què passa?

—La Roser...

—Què li passa a la Roser?

—Va tenir un accident de trànsit.

—Greu?

—Molt greu. L’ambulància va arribar de pressa. Va entrar al quiròfan. I durant dues hores van intentar salvar-li la vida. Al final, el cor li va fallar.

—Com? Què ha passat? No se n’ha sortit? No?

Es va fer un silenci. La Mònica va tancar els ulls i va pensar «ja està». Potser hauria d’haver posat més detalls abans de dir-li el desenllaç. Va esperar amb impaciència la reacció de la Lali. Li va semblar que passava massa temps. Era un silenci insuportable. Va esperar. La Mònica va començar a comptar. No sabia a quin número pararia. Trenta-cinc.

—Lali?

—Sí. Soc aquí. No m’ho puc creure. Dijous a la tarda havíem quedat. No vaig poder anar-hi i no la vaig avisar. Ara ja no cal que em disculpi.

—Doncs no, no cal que ho facis...

—De fet havíem quedat algunes vegades i jo sempre acabava anul·lant la trobada per algun encàrrec d’última hora del despatx. Que malament que em sento! La nova feina m’ocupa molt de temps. Li volia explicar un assumpte per al qual necessitava que em donés un cop de mà. S’han produït una colla de malentesos i la Roser em va demanar més detalls i jo ho volia fer en persona. Ja no podré fer-ho i em sap greu. En Lluís ja ho sap, oi?

—Sí. Va ser el primer a qui vaig trucar. Ahir a la tarda.

—Quan va ser?

—Ahir. A mig matí, però jo vaig saber-ho a la tarda. Hem posat en marxa una roda i jo m’he encarregat de trucar-te, però ahir no podia. No vaig trobar les forces... Tot em costava molt, anava al ralentí. A les onze, en Lluís posarà en marxa un grup de WhatsApp. Ets a Madrid, oi?

—Sí.

—T’ha dit res?

—Qui?

—En Lluís.

—De què?

—D’una conversa que vam tenir fa temps relacionada amb...

—T’estàs referint a les desavinences que tenim pendents de resoldre?

—Sí i potser per això em va dir que t’ho expliqués a poc a poc. Creu que et podria afectar per la conversa que tenies pendent amb la Roser.

—Doncs sí. No te n’havia explicat res, la Roser? Us vèieu cada setmana, no?

—No, no me n’havia contat res. No sé a què ve tant de misteri, tu i en Lluís. Suposo que algun dia m’ho explicareu. I sí, ens vèiem cada setmana... però parlàvem d’altres coses... Lali, la Roser era discreta, saps?

—Tens raó, ara no és el moment de parlar de coses banals.

—D’acord, jo tampoc tinc ganes de gaire xerrameca... Lali, vens aquest cap de setmana?

—Encara no ho sé, però m’agradaria venir a l’enterrament de la Roser. Em tindràs al dia de tot?

—Sí, no et preocupis. Ves llegint els whatsapps del grup.

—On és ara la Roser?

—L’han portada a l’institut forense per fer-li l’autòpsia. Després d’un accident de trànsit sempre es fa l’autòpsia?

—Sí. Sempre. M’has deixat feta pols.

—Ho sento. Jo no estic millor que tu, saps? —va dir la Mònica, movent el cap d’un costat a l’altre.

—Sort que tinc el dia ple de clients; m’ajudaran a desconnectar i el passaré com pugui.

—Quina sort!

—Potser el cap em marxarà, potser hi entraran els records, però la realitat me’l farà tornar a lloc o buidar-lo de relíquies.

—A mi, des d’ahir, em venen molts records. Ho sento, Lali, t’ho havia de dir. No volia que ho sabessis per WhatsApp, saps?

—No, és clar que no. T’ho agraeixo.

—Si us plau, truca a la Maria. Hem fet una cadena i jo m’he encarregat de vosaltres dues.

—D’acord. Ara mateix ho faré.

—En un altre moment et vull comentar una cosa. Ara no és el moment. Ja tindrem temps. Adeu, Lali.

—Quan vulguis. Cuida’t. Aquesta nit et truco.

—D’acord. Podrem parlar amb més calma.

«En Lluís tenia raó. La Lali tenia una conversa pendent amb la Roser. Ha quedat molt afectada, ja veurem si és capaç d’expulsar els records de la ment. Jo no. Tindrà remordiments per no haver parlat amb la Roser. Ha de ser un tema complicat si ha durat tant de temps i no s’han posat d’acord. Què deu ser?

Ara estic més intrigada que abans. La Roser ha estat sempre una dona solidària. Si la Lali necessitava res, segur que s’hauria desviscut per aconseguir-l’hi. No entenc que estigui relacionat amb la feina... Què pot haver provocat aquest garbuix?»

CAPÍTOL 21

«La Lali era, i és, la més alta de les tres, la més prima... Amb un color de cabells tirant a panotxa, unes pigues molt atractives a la cara i al cos, era la més guapa, la més presumida i vestia al marge de l’ortodòxia de l’època. Un vestuari molt original, molt pràctic... I era capaç de combinar peces de roba com ningú ho feia en aquells moments.

S’havia inventat unes estratègies per recordar el que havíem de memoritzar a l’institut abans que es parlés de tècniques d’estudi. Era una delícia estudiar amb ella. A classe era la més popular pel seu sentit de l’humor, reia de tot i de tots. Les seves ocurrències eren famoses. Quan la volien fer enfadar li deien que semblava la germana de la Pippi Långstrump, però sense les cues i, de fet, sempre he pensat que hi tenia una certa retirada. Ara no... Duia mitja cabellera llisa, mal tallada, amb un serrell recte que li tapava els ulls i que anava tirant cap a un costat amb la mà o l’aixecava d’una bufada. Tenia els cabells sedosos i prims. Els hi tallava una veïna que estudiava perruqueria i feia les pràctiques amb ella, l’única que es deixava. A canvi, la perruquera li deixava la nova discografia que la Lali i el seu germà escoltaven amb delit. Nosaltres no anàvem gaire a la perruqueria, ens semblava innecessari. No recordo qui ens tallava els cabells, suposo que cada molts mesos devíem anar-hi perquè ens els tallessin... Els dúiem força llargs, la mida d’aquell temps, però no exactament a la moda, que segur que no sabíem quina era... O més aviat a la nostra, una moda a la contra.

La mare de la Roser insistia a les dues germanes perquè anessin a la pelu i la Roser li va fer cas. Li’n rondava una pel cap des de feia temps. Quan ens ho va explicar crec que la vam voler acompanyar... però al final hi va anar sola. No érem tan agosarades, ningú no duia els cabells com ella volia deixar-se’ls. Després va haver de convèncer la perruquera, que no ho veia gens clar, perquè havia escollit la perruquera que arreglava els cabells a sa mare. Li va tallar a contracor. I li va fer una permanent a l’estil Angela Daves, com havia demanat. Era un pentinat rinxolat rodó que duien les afroamericanes com l’Angela, una dona compromesa amb les reivindicacions d’esquerres, una marxista que va formar part del partit comunista dels Estats Units. Va tenir una vida molt interessant. Encara viu. Tenia un eslògan que la Roser repetia de tant en tant: “Radicalvol dir, simplement, anar a l’arrel de les coses”.

Aquell dia, la Roser va aconseguir fer enfadar sa mare, cosa que no passava gaire sovint. La mare no va insistir mai més amb la perruqueria, però la Roser s’ho va passar força bé amb aquella permanent tan forta que difícilment podia introduir-hi la pinta. D’això es tractava...»

CAPÍTOL 22

«La Lali encara es mirava les informacions de la facultat. Nosaltres ja havíem decidit la carrera que volíem estudiar. Ella deia que li agradaria fer Dret, però encara no ho tenia del tot clar. Ho volia pensar molt bé. Al final s’hi va matricular. Si als instituts del Baix teníem el bo i millor del moviment dels PNN, els expulsats dels instituts de Barcelona, a la facultat de Dret va trobar l’avantguarda del moviment antifranquista. Des del primer moment es va entendre molt bé amb els “pessuqueros”. Es va convertir en una revisionista en tota regla, molt aguerrida, una mica sectària pel nostre gust, disposada a fer proselitisme amb el primer que trobava i pel mètode que fos. I va canviar de partit. Van començar els desacords polítics. Justificava cadascuna de les decisions de la direcció. El contrapunt de la balança era la Roser. Era l’esperit crític personalitzat, li agradava pensar per ella mateixa i discutir el que no veia clar. Jo feia de contrapès, no gaire neutral, ho reconec. Sovint em decantava pel que deia la Roser, sense posar gaire atenció als arguments de la Lali. Coses de joventut. Malgrat les nostres diferències i discussions no vam deixar de veure’ns mai, i quan ens trobàvem, de seguida començaven les polèmiques, que eren de l’alçada d’un campanar, o ens ho semblava... Segur que no n’hi havia per a tant. Hores i hores de discòrdies sense importància, pels temps que corrien, però tot ens ho preníem a la valenta, semblava que ens hi anés la vida.

La Lali va començar a fer noves relacions amb gent del poble i del barri amb qui nosaltres no ens fèiem perquè eren d’una altra tribu política. Aquestes coses tenien la seva importància. Ens va deixar una mica de banda, perquè sortia sovint amb gent de la uni. I nosaltres vam continuar amb els nostres: Bandera Roja, que es va fundar l’any 1968 sota l’eufòria del Maig del 68. Els fundadors van ser uns militants del PSUC. BR era una organització de marxistes-leninistes que, tot i que en aquell temps no es feien concursos per veure qui n’era més, ens definíem com la gent de més a l’esquerra i ens miràvem tothom amb un aire de superioritat revolucionària. Pura enveja. Els “pessuqueros” eren molts, se’n trobaven pertot arreu, estaven ben organitzats, mentre que nosaltres tot el dia intentàvem arribar a tot arreu, com ells... Era esgotador. Hi havia faccions més minoritàries i més enfeinades. On nosaltres triomfaven era en els barris, aquí no ens guanyava ningú. Les comissions de barri eren cosa de Bandera Roja, amb el recolzament del PSUC...

I després, escissions i més escissions i, al cap del temps, fusions. Quantes hores es van perdre en aquestes qüestions... La Transició és la història d’un fer i desfer que molestava tant... Gent disposada a col·laborar, que qüestionava els matisos, els tints. “La crematística ja la posarem més endavant, ara la prioritat és una, i només una”, deien... La gent volia unió per aconseguir el que realment importava: la caiguda del règim i la restauració d’un sistema democràtic.

Després de les discussions polítiques venien les qüestions personals, que en el cas de la Lali era la part més sucosa: les noves conquestes setmanals o quinzenals, no recordo que duressin gaire més. Ens les explicava amb tots els detalls per fer-nos enveja..., i ho aconseguia, la molt punyetera. Li agradava molt presumir de les conquestes. Destacava, ens superava, ho sabia i ens ho passava per la cara un parell de cops al dia; i sempre acabava el relat amb la pregunta “i vosaltres?”. Nosaltres dues movíem les celles, els llavis, ens la miràvem amb cara d’enveja, i li contestàvem que havíem fet un intent o dos, no reeixits, que era el mateix que dir que res de res, però més subtil, amb un to dubtós... Hem d’estudiar molt... En realitat hauríem d’haver dit “zero”. Sempre utilitzàvem la mateixa frase, “un intent no reeixit”, no sé d’on vam treure la frase... Crec que gairebé ningú no utilitzava la paraula reeixit en aquell moment.

Nosaltres no acabàvem de lligar tant com ens hauria agradat. Ella es va tirar la meitat de la facultat, professors i companys. Sabíem de l’existència de molta gent per les conquestes de la Lali, i amb tota classe de detalls íntims, per descomptat. Anys més tard, quan vam coincidir totes a la mateixa tribu, d’on havíem marxat, nosaltres com a simpatitzants o assistents ocasionals, el primer que ens va venir a la memòria van ser les relacions que ens havia explicat la Lali. En algun acte ens havíem passat algun paperet que deia “Te’n recordes, d’aquest?”. Havíem rigut amb ganes revivint aquelles anècdotes. Em venen a la memòria les paraules que havia llegit de la Montserrat Roig que comentava el masclisme dels seus companys universitaris i no recordo si també criticava el dels companys del partit... Estaven a favor de l’alliberament sexual per al seu propi profit personal... La Lali ens explicava que la respectaven molt, que tot el que proposava ho acceptaven; el cas és que nosaltres sempre vam pensar que tenien por que expliqués certes històries...

Quan va acabar la carrera, es va vincular als col·lectius que treballaven en defensa dels treballadors, de les reivindicacions veïnals i que col·laboraven amb els sindicats; no ens va sorprendre gens que ho fes. Sempre va tenir un moment per ajudar o assessorar algú que ho necessitava. Anava una vegada per setmana a l’associació de veïns per orientar els veïns que ho necessitaven. Treballava de sol a sol. Ens costava molt poder quedar amb ella. Va ser en aquella època que va conèixer en Joan. Al cap d’un mes, havien llogat un pis per poder veure’s a la nit. En Joan treballava per a un despatx laboralista dels molts que hi havia, i que estava vinculat a un sindicat. En Joan era de Badalona, una mica estirat i selectiu. Era de casa bona. La Roser comentava que no feia per a la Lali i jo també ho pensava. Va ser dels que, al cap d’uns anys, es va desencisar. De tot: de la política, dels companys, del país, de la feina, de la companya... I, abans que la Lali l’engegués, va explicar-li que havia conegut una altra dona, que ho deixava tot i que marxava a viure al camp, on es respirava millor.

La Lali ja feia temps que el camp no li feia ni fred ni calor, deia que de jove ja havia fet suficients excursions i ara no suporta ni les marietes... S’ho va prendre com un dany col·lateral per la dedicació quasi en exclusivitat a la feina. En Joan encara hi viu, no el veiem des de fa molt de temps. En Lluís hi manté un cert contacte telefònic amb alguna visita puntual de cap de setmana. Em sembla que porta l’assessorament d’unes cooperatives de la zona i fa altres treballs esporàdics que li permeten viure. La resta del temps es dedica a viure la vida, sense urgències. Potser nosaltres també acabarem així...»

CAPÍTOL 23

La Mònica, amb el telèfon en silenci a prop, va sentir la tremolor que indicava un nou whatsapp. No va tenir temps de llegir qui li enviava. Volia i dolia, però al final...

Javier: Com estàs, Mònica? Quina mala notícia, oi?

Mònica: Sí, molt.

Javier: Si necessites res...

Mònica: Gràcies. Vull que tot passi aviat. Tu pots fer que demà sigui la setmana vinent?

Javier: No, ja saps que no. Farem alguna cosa, oi?

Mònica: Sí. Pel grup de WhatsApp que posarem en marxa us avisarem. Ja ens veurem. Adeu.

Va tancar el telèfon i el va deixar a prop per atendre altres missatges.

«Fa molt de temps que no en sé res i ara m’escriu. Crec que des que ens vam separar ens hem trucat un parell de vegades. Millor que no ens truquem, perquè sempre ha estat per comunicar-nos alguna desgràcia o per informar-nos d’alguna mort... Segur que li ha preguntat a en Lluís com estava i li ha dit que estava molt afectada i que estaria bé que m’escrivís. Quan el vegi em sentirà... Sempre es fica allà on no el demanen... Al Javier li he d’agrair que no hagi fet comentaris sobre el cinturó o qualsevol altra qüestió del cotxe... Si ho hagués fet la conversa hauria estat més curta.»

Maria: M’acaba de trucar la Lali. No m’ho podia creure.

Mònica: Doncs sí. És veritat.

Maria: Ahir, oi?

Mònica: Sí, un accident de trànsit.

Maria: Pregaré per ella.

Mònica: Fes el que vulguis, ja saps que ella no era creient.

Maria: Jo sí. Ha estat el destí.

Mònica: Quin destí?! Ha estat un camió...

Maria: En forma de camió, però era el destí.

Mònica: Tu digue’n destí. Jo, una putada ben grossa.

Maria: Ens hem de resignar.

Mònica: Jo no. No vull. No em dona la gana, saps?

Maria: Bé, et deixo, estàs molt afectada... Ja ens veurem.

Mònica: Adeu.

«A la Maria li ha faltat temps per trucar-me i explicar-me el que sent. Em treu de polleguera amb les seves creences. De les evolucions que tots hem fet, la seva és la més excèntrica. Més que evolució és una involució i mira que cadascú va tirar pel carrer del mig com va poder... De jove estava vinculada al centre d’Almeda. El centre, el sovintejava gent de tot tipus, gent molt interessant, creients i no creients. Durant un temps vam tenir una relació molt intensa. Quan nosaltres vam començar a enredar-nos amb les comissions de barri i, de mica en mica, amb la política, ella va començar a relacionar-se més amb els joves de l’HOAC, sense deixar de tenir relació amb nosaltres. De fet, encara la mantenim, però cada cop tenia més contacte amb els grups compromesos amb la fe. Manteníem el contacte per les activitats del centre.

Va estar en contacte amb gent encisadora vinculada a l’Església i amb Bandera Roja. Va compartir estones amb en García Nieto... Però n’ha conservat ben poca cosa. Temps després, es va connectar amb el sector més reaccionari de l’Església. Es podia haver vinculat al grup de dones per la paritat i hauria estat una evolució més lògica... Però es va aliar amb els sectors més retrògrades i encara dura; té nassos, la cosa... Si per ella fos, a les trobades, ens faria pregar abans de menjar, però no la deixem...

Vivia a prop del centre social Almeda. El freqüentava molt més que nosaltres, però no mostrava les seves creences en públic. Era força reservada. En aquell temps, era una persona observant tot el que passava al seu voltant. No es definia amb facilitat. Observava callada. Es prenia el seu temps per deliberar. Recordo que de vegades li preguntàvem la seva opinió i sempre deia que s’ho havia d’acabar de rumiar. La Maria explicava que el seu pare era una persona molt compromesa amb el moviment obrer. De creences, les justes, tirant a escasses. No practicava i no entenia d’on havia tret la fe la seva filla. Nosaltres ho sabíem: de l’àvia.

L’àvia, la mare del pare, tenia fe per donar i per vendre i no entenia com havia tingut un fill tan descregut. S’ho preguntava moltes vegades. Mentre buscava les respostes oportunes, l’àvia es va dedicar amb èxit a la neta. La Maria anava cada dia a veure-la, es preocupava de les necessitats de l’àvia. A poc a poc es va anar enganxant a la fe... En aquell moment, l’entorn la va portar cap a postulats de l’Església més progressistes que els de l’àvia. Entre els sermons de l’àvia i els dels amics, la Maria va trobar l’equilibri necessari i li va durar anys. Temps després els va abandonar i els va canviar per altres de més conservadors...

La veritat és que el pare en sabia ben poc, del que passava a casa. Ho sabíem més nosaltres que ell. La mare li amagava el dia a dia, pensava que ja tenia prou mals de cap a la feina i amb els companys que, com ell, volien arreglar el món. Treballava en una empresa del metall, relacionada amb el sindicalisme emergent, que tenia conveni propi. Un estiu l’empresa va decidir fer una reestructuració de producció que provocaria un llarg conflicte, com era habitual en aquella època. La guspira: l’acomiadament d’un treballador. La resposta: la vaga. Van venir més acomiadaments i més dies de vaga. En total, prop de dos mesos. La població de Cornellà s’hi va abocar. La solidaritat funcionava per tot arreu: les dones amb els homes, la població amb els treballadors, els treballadors d’altres empreses amb els vaguistes... Era habitual veure, totes les tardes, manifestacions de treballadors per la ciutat de Cornellà, buscant la complicitat i la solidaritat de la població. I la policia fent càrregues pels carrers i per la carretera, perseguint a tothom... La vida de la població s’alterava cada tarda, fent difícil la vida quotidiana, les coses més bàsiques, com el funcionament de l’institut... Entremig, el dictador va morir al llit. No recordo una vaga com aquesta. La Maria estava molt preocupada per tota la família. Un dia ens va explicar que s’havien recollit més de cinc milions de pessetes, que ajudaven a mantenir la vaga...

La Maria ens explicava que sa mare havia de lluitar tot el dia amb els seus dos germans. Ella, com que era la gran, a la tarda els anava a buscar a l’escola per portar-los a casa i ajudar-los a fer els deures. El dia que no hi anava, marxaven a fer mal als camps propers. Altres dies feien campana a l’escola... La Maria sempre tenia alguna obligació a casa seva. La mare feia hores en algunes cases del centre i no podia amb tot. Els esforços de sa mare van servir de ben poc als dos germans i els sermons de la germana els entraven per una orella i els sortien per l’altra... Van començar a freqüentar companyies dubtoses..., i es van enganxar tots dos a les drogues, que començaven a introduir-se als barris i que es van acabar convertint en una plaga... El gran va morir de sobredosi. El petit va alternar etapes de presó amb llibertat condicional. Un cop s’entrava en aquest bucle era difícil de sortir-ne. La presó era la resposta de les autoritats als joves enganxats a la droga. Va trigar a aixecar el cap. Va trobar ajuda a la Coordinadora Contra la Marginació de Cornellà. En aquest centre va conèixer una noia i van marxar a viure a la Manxa. Crec que estan bé... Fa dies que no pregunto per ells, quan ens vegem amb la Maria l’hi demanaré. Sempre ho faig. L’última vegada em va dir que feia poc que els havia visitat. M’agrada saber que els va bé...

La Maria col·laborava a casa seva en tot el que podia. Sempre que ens trobàvem ens posava al dia dels seus infortunis, que eren de l’alçada d’un campanar comparats amb els de casa nostra. Després de l’institut no va continuar estudiant i es va posar a treballar. Una llàstima, però els dos germans no treballaven i els diners que aportava la Maria anaven molt bé a casa seva. Va fer un curs professional, que li va servir perquè l’agafessin en un forn de pa, on podria ser que es jubilés... Sempre havia dit que li hauria agradat estudiar cuina i pastisseria. Es va convertir en la pastissera oficial de les trobades i en l’assessora ocasional del grup. Quan volien fer algun pastís, no dubtaven a trucar-li. Estic convençuda que hauria estat una cuinera excel·lent, i molt creativa. Moltes de les seves receptes són inventades, adaptades o inspirades en mil coses... Aprofita les trobades de la colla per portar les primeres proves i demanar-nos-en l’opinió. Ens utilitza com a conillets d’Índies i no ens ha enverinat mai, ni ens ha agafat mal de panxa. Ben al contrari, els seus pastissos tenien gust de glòria. Al forn on treballa venen uns pastissos individuals, creats per ella, amb molt d’èxit. És l’especialitat de la casa, només se’n troben al seu forn pastisseria. S’assemblen a les sares de mantega. Potser té un contracte de confidencialitat, perquè quan li’n demanem la recepta, ens l’explica amb tantes inexactituds que resulta impossible de fer-la, sempre diu el mateix: “El pastís és un pa de pessic molt esponjós d’uns deu centímetres d’alt. El dividim en tres parts per posar-hi un farciment generós de mantega pastissera entre capa i capa, el cobrim també per fora per enganxar-hi unes làmines d’ametlla torrada. La capa de mantega és d’un centímetre. La mantega pastissera és boníssima, feta amb amor i molta paciència. Al damunt del pastís hi posem una crema amb un pessic de canyella, un bri de gingebre i un record de cardamom... És molt sofisticada, aquesta crema... I al damunt de la crema, un bon grapat de fruita fresca de temporada, preferentment fruita vermella, amb una mica de melmelada, que el fa deliciós i molt subtil...”.És exquisit. Crec que porta alguna cosa més, però... Cada cop que en menjo em recordo d’ella. El pastís es diu Mariona. Els diumenges, la cua surt al carrer i gairebé tothom se n’emporta una safata plena. Diumenge en volia anar a buscar per menjar-ne a la nit mentre miràvem els resultats de les eleccions. Haurem de deixar-ho per a una altra ocasió.

En aquella època també ens relacionàvem amb en Pedro, tot un personatge, original i molt ocurrent! La Maria i en Pedro eren veïns del mateix barri i tenien problemes familiars semblants. La família d’en Pedro era més inestable que la de la Maria. El seu pare anava de feina en feina per culpa de l’alcohol, no estava interessat en cap lluita política... La seva lluita era intentar mantenir-se abstemi, cosa que no aconseguia amb facilitat... La mare d’en Pedro netejava cases a Barcelona i administrava els minsos recursos de què disposaven, quan en disposaven. En Pedro s’hi esforçava, a l’institut, però els mals rotllos de casa seva l’afectaven en més d’una ocasió i no el deixaven concentrar-se. Li era difícil poder estudiar en aquelles circumstàncies. Es va posar a treballar i va continuar els estudis en horari nocturn. Nosaltres pensàvem que no se’n sortiria. Va lluitar molt i va començar Medicina. Va començar a treballar de pediatre pels CAPs del Baix. Va ser un dels primers metges a combinar medicaments convencionals i homeopàtics... Ha conservat l’empatia que tenia quan el vam conèixer, és capaç d’entendre i justificar tothom... Durant un temps vam perdre la relació, però un dia la Roser va portar en John a urgències i se’l va trobar. Van quedar que ens veuríem i vam recuperar l’amistat. Sempre que pot ve a les trobades, tot i que és un cul inquiet i sovint dona suport a algun projecte solidari a l’altra punta del món que li comporta molta feina extra...»

Nou so de whatsapps. N’havien entrat cinc més. S’ho va pensar dos segons, va consultar el rellotge. Tenia temps de llegir-los, no eren gaire llargs. Va contestar els d’en Miquel, perquè la interpel·lava directament, i el de la Sara, que en veure la resposta de la Mònica va enviar un altre missatge.

Miquel: Mònica, oi que farem alguna cosa?

Mònica: Sí, Miquel. Pots fer propostes.

Sara: Soc a la feina, ens vam quedar fets pols. Quina llàstima. Una vida intensa tallada de soca-rel.

Mònica: Tens tota la raó.

Sara: Has d’estar feta pols.

Mònica: Ho superaré, però necessitaré temps.

Sara: Ho sap tothom?

Mònica: Crec que sí. Amb en Lluís vam idear una cadena, esperem que hagi funcionat...

Sara: Compteu amb mi pel que necessiteu.

Mònica: A les onze en Lluís posarà en marxa un grup i podrem fer propostes...

Sara: Un petó, Mònica.

«La Sara és adorable. Sempre té paraules de consol per a tothom. En Narcís ha fet sort amb les dues dones amb qui ha conviscut. La Pepa i la Sara. La Pepa és artista des que s’aixeca fins que se’n va a dormir. Ells dos tenien poca cosa en comú. En Narcís és metòdic, fred, calculador... Van tenir dues filles que són encantadores. Després de quinze anys de convivència ho van deixar. En Narcís va arribar al grup de la mà de la Pepa, fa molts anys, perquè ella era amiga de molts de nosaltres. Quan es van separar, tots dos venien a les trobades. Els dos donaven molta importància a l’amistat i van continuar assistint-hi. Es parlen amb normalitat i en Narcís sempre diu que viure amb una artista és força complicat per a una ment matemàtica com la seva, on no hi ha gaire lloc per a la imaginació... Les filles han sortit com la mare, artistes. La Sara ja era al grup i uns mesos després van començar a sortir junts. Sovint es troben tots tres i...»

CAPÍTOL 24

Va donar un cop de porta i va sortir cap a l’institut. Va posar el telèfon en vibració, no el portava mai engegat, però avui era un dia excepcional. Va sortir més d’hora de l’habitual per fer un altre cafè al bar de la cantonada abans d’entrar al pàrquing. No es veia amb cor de treure’s les ulleres de sol, li feia vergonya que la veiessin amb els ulls de granota i mig endormiscada. Va entrar. Va pronunciar dues paraules, un cafè, i va sortir per compartir beguda i fums amb dos operaris amb granota blava dels que ja no es veuen. Tenien una conversa força animada amb rialles i veu escandalosa que va molestar la Mònica. No va parar atenció al que deien, com feia habitualment. La Mònica deia que escoltar les converses alienes li aportava un coneixement extraordinari dels pensaments de la gent que d’altra manera seria difícil de conèixer... Era el tercer cigarret del dia i en vindrien molts més. Tenia la gola aspra del fum del dia anterior.

«He de deixar de fumar.»

Les classes d’avui seran dures, com la nit que no s’acabava mai, es va dir quan es va aixecar. Havia somiat que la Roser i ella baixaven pel carrer Balmes fins a la Gran Via. Tothom cridava, les lloses de la cruïlla regalimaven sang. Hi havia fum i cossos estesos a terra, barrejats amb trossos de llambordes rebentades que havien saltat pels aires. Anaven agafades de la mà, cada cop se sentien més crits. La gent les advertia dels perills i els indicava per on havien de marxar. Van ensopegar i van caure. Hi havia fum, blocs de pisos amb forats, tot era gris per la polseguera. Tenia aspecte de carrer antic, de quan l’àvia i la mare de la Mònica vivien en aquella zona. Es va despertar i ho va agrair. El somni li havia provocat una angoixa profunda. Probablement, no es molestaria a buscar el significat d’un somni tan allunyat de la seva realitat i ho atribuiria a la mort de la Roser. Potser els records del que la mare li explicava s’havien infiltrat en el somni... Gairebé mai recordava el que somiava, però aquest somni no l’oblidaria amb facilitat i segur que tenia algun significat...

«Em costarà fer les classes. M’agrada que els alumnes participin i facin preguntes, però avui no sé si trobaré les respostes oportunes... Potser passaré un qüestionari a tots els grups i els deixaré que el contestin durant el temps de classe. Crec que en tinc alguns de preparats i així podré estar en companyia del silenci, que és el que més desitjo. Rondinaran, ho sé, però els diré que vull saber el que saben, excuses de mala pagadora... S’ho prendran com una prova i no els agraden, les sorpreses... Volen que els avisi, per estudiar el dia abans.»

La Mònica pensava que només estudiaven quan s’acostaven els dies dels exàmens. A l’institut, havien provat moltes estratègies perquè s’organitzessin la feina al llarg de la setmana, però res. No havien estat capaços de convence’ls, tot ho feien a última hora... Com elles quan anaven a l’institut, però una mica més exagerat...

«Nosaltres estudiàvem cada dia, perquè era l’excusa per anar a la biblioteca, a casa de l’altra, a les reunions per arreglar el món o senzillament per sortir, trobar-nos i explicar-nos les nostres coses. No estudiàvem tota l’estona, ens instruíem xerrant i comentant temes que ens preocupaven més que els dels llibres, però teníem temps per a tot... Ara tenen massa estímuls externs o això diuen, no ho sé...»

A l’hora del pati, sense parlar amb ningú, la Mònica va marxar a un racó de la sala de professors, es va apartar de la resta de companys per consultar el telèfon. Volia quedar-se al marge de mirades i oïdes indiscretes, allunyada de xerrameques de col·legues. Alguns la veien amb les ulleres i feien un gest amb el cos en forma de pregunta. Ella, amb el cap, contestava que no era res, que no es preocupessin. Tenia diversos whatsapps. Els va mirar. En tenia un d’en James que va ser el primer que va obrir, amb un cert nerviosisme.

James: Cap a les cinc et portaré el telèfon a casa teva.

Mònica: D’acord.

—Lluís.

—Hola, Mònica, ara estava pensant en tu. Ets a l’insti, oi?

—Sí.

—Has vist el grup Roser?

—Sí.

—Ara soc al bar, endrapant. Quan no dormo bé, no sé, tinc gana tot el dia, i he passat la nit en blanc. M’he aixecat un munt de vegades. Has parlat amb en James?

—Sí. Em va trucar i fa poc que m’ha enviat un whatsapp. Em portarà el mòbil cap a les cinc.

—D’acord. Has parlat amb la Lali?

—Sí. Al matí, no gaire estona. L’he deixat feta pols. Qui s’ho podia imaginar, Lluís! M’ha explicat que tenien una conversa pendent i que ja no la podran tenir mai.

—Tu ja saps de què va... Hem quedat que a la nit ens trucarem i continuarem parlant. Potser li explicaré una cosa que em ronda pel cap. Lluís, a la tarda t’ho explico.

—Vindrà aquest cap de setmana?

—Sí. Vol venir, però fins aquesta nit no ho podrà confirmar.

—Em sembla molt bé.

—També he parlat amb la Maria. M’ha trucat.

—I què tal?

—Cada dia més creient.

—Sempre ho ha estat, no és cap novetat. El que passa és que abans en parlava poc, de les seves creences, amb nosaltres, que som una colla de descreguts. Ella es va fer de Cristians per al Socialisme. Ara es deu haver fet dels «Kikos».

—No ho sé, però no l’aguanto. Confon el destí amb el camió.

—Doncs no saps la més grossa.

—Quina?

—Fa classe de religió en una escola.

—I el forn?

—Ha demanat fer mitja jornada. Ha anat a fer estudis de religió a... No sé on. I ha demanat fer les classes de religió en una escola de Cornellà.

—Perfecte. És el millor antídot. No entenc que la Lali i ella ara tinguin tanta relació.

—Deu ser per la proximitat veïnal. No els ho tinguis en compte. Són bones mosses. No sé de què poden parlar, però tu no les has d’aguantar, no sé...

—Tens raó. Estàs molt conciliador... Apa!, et deixo esmorzar.

—No, no estic conciliador, intento entendre els punts de vista dels altres, no sé, de vegades ajuda...

—Adeu. Que vagi de gust! A mi, de moment, no m’entra res.

—Molt bé. Adeu. Si necessites res, ja saps... Fins després, Mònica.

«Sort que ja hem pogut parlar com ho fem sempre, amb humor i ironia, com dos bons amics d’anys i panys. Encara tinc temps d’anar al bar a prendre un altre cafè. És el meu consol. El d’en Lluís, els “petes”. El d’altres, la feina. I el d’altres, ni ho sé ni m’interessa... A mi el cafè m’ajuda a mantenir-me desperta, m’activa... És el que necessito. Ja falta menys per sortir...»

La Mònica va obrir el telèfon i va veure el xat de la Roser ple de missatges.

Divendres, 22 de maig, 11.20 h

Roser

Javier, Joan, Lali, Lluís, Maria, Miquel, Montse, Narcís, Pedro, Pepa, Rafa, Rosa, Sara, Tei, Tessa, Toni, Tu

Lluís: Suposo que la cadena que vam iniciar ahir amb la Mònica ha funcionat i tothom va rebre una trucada amb la trista notícia de la mort de la Roser.

Pepa: La notícia em va deixar gelada, encara no sé si he reaccionat. Soc a Palerm, no podré venir. Si feu alguna cosa conjunta, compteu amb mi. Petons a tothom.

Rafa: A mi m’ha afectat molt. No sé si podré anar a l’enterrament, depèn de la quimioteràpia. Hi ha dies que bé, però d’altres no serveixo per a res...

Narcís: Si vols et vinc a buscar en cotxe.

Rafa: Gràcies, no et dic que no.

Maria: Que Déu l’aculli a la seva Glòria.

Javier: Amén!

Lali: Crec que podré venir. Encara no he reaccionat del tot. Fa poc que m’ha trucat la Mònica.

Montse: Jo no me’n ser avenir. Sembla mentida!

Miquel: Vosaltres dieu que ha estat un accident, però jo tinc sospites que volen liquidar-nos. Segur que no ha estat una conspiració?

Lluís: No, Miquel, no tot són conspiracions per matar a tothom. També hi ha accidents, sense més ni més.

Narcís: Hauríem de pensar a fer alguna cosa en nom de tots. Què us sembla?

Tessa: Nosaltres dues estem molt afectades. La Rosa no ha dormit en tota la nit.

Tei: Sí. Hi estic d’acord. Com a grup hem de fer alguna cosa. Hem de fer pinya, com sempre.

Pedro: Jo no hi seré. Soc en un congrés i he demanat dies per fer una mica de turisme. No torno fins d’aquí a dues setmanes. Compteu amb mi pel que sigui. Vale? Feu alguna cosa bonica, s’ho mereix.

Lluís: Algú té els telèfons d’en Xavi, la Victòria i en Vicenç, o hi teniu contacte?

Pepa: Jo no.

Maria: Ho puc mirar, però em sembla que no.

Narcís: Qui els tingui que ho digui. La resta no cal que contesti, si no...

Va sortir de l’institut millor del que pensava. Va anar cap a casa. Abans va passar pel mercat, tenia la nevera transparent. Va prendre tes i més tes, no volia beure cafè per evitar posar-se més nerviosa. Va encendre una cigarreta darrere l’altra. Va seure al sofà i va esperar l’arribada d’en James.

«No crec que avui vagi al sopar amb els col·legues. Els enviaré un whatsapp per disculpar-me. Els estranyarà molt... només he faltat en dues o tres ocasions. Segurament, faran preguntes... els diré que tinc una conjuntivitis molt bèstia i molt mal de cap... O millor, migranya, n’havia patit fa anys... No sé si alguna vegada els ho he comentat... Divendres que ve els explicaré la veritat. Em sembla que aniré a dormir aviat... Estic cansada... És la manera de tallar amb l’exterior. Tothom sap que amb la migranya és important la tranquil·litat i estar a les fosques, descansant... Potser és la solució. De fet, tinc una mica de mal de cap. M’estiraré al sofà una estona, segur que m’hi quedaré adormida. Aquesta nit ha estat esgotadora.»

CAPÍTOL 25

La son no va aparèixer. Va continuar amb uns quants tes més, que la van reconfortar. Va seure al sofà i va tancar els ulls. Els records li tornaven a la retina.

Al forn de la cantonada estaven coent pa i la flaire arribava fins al pis pel finestral entreobert. Era una olor agradable i nostàlgica que li convocava molts records. Feia temps que no la sentia amb tanta profunditat com ho feia en aquells moments, i s’hi va entretenir extensament...

«Crec que de camí a l’escola passava per dos o tres forns i com el joc de l’oca anava de forn a forn seguint l’olor del pa calent i la llenya cremada, una combinació molt especial. La mare em comprava un tros de coca amb fruita que em menjava amb gran plaer al pati... Mai no n’he tornat a tastar una com aquella. Quan podia, me la menjava acabada de sortir del forn, m’agradava la sensació de pasta tova i una mica calenta a la boca. Abans que la mare acabés els advertiments perquè la deixés refredar, ja me l’havia menjat. Aquesta olor de pa... quants records... M’ha tornat a despertar la memòria... Sempre que arribàvem a Sant Boi teníem una percepció olfactiva molt agradable i similar: Cornellà feia olor d’indústria. Sant Boi, de forn de pa de llenya.

Que els pares de la Roser compressin un pis a Sant Boi, la població de l’altre costat del riu, no va ser cap obstacle, ni per a la Roser ni per a ningú, per continuar veient-nos. L’amistat era massa sòlida perquè la frontera del riu l’anul·lés. Quatre minuts més. Una parada de distància. Amb el temps anàvem i veníem indistintament. Sant Boi va acabar formant part de les nostres vides i quan hi feien alguna cosa interessant, la Roser ens informava i hi anàvem. El riu separava les poblacions i el carrilet les acostava. Era fàcil i ràpid arribar-hi. Des de sempre els dos pobles havien mantingut contacte: tant en l’àmbit laboral com en el de l’esbarjo. Ens desplaçàvem de Sant Boi a Cornellà i de Cornellà a Sant Boi per estudiar, per treballar, per ballar els caps de setmana... Ambdues poblacions tenien sales de ball i teatre. A Cornellà, el Pati Blau i el Patronat Cultural i Recreatiu. A Sant Boi, l’Ateneu Santboià.

A prop de l’Ateneu hi havia un bar amb una decoració de temps pretèrits, amb taules de marbre blanc, unes cadires que no recordo com eren i un taulell de fusta fosca d’estil modernista, crec... Era a prop de l’estació, a la plaça de l’Ajuntament. Hi quedàvem quan anàvem a Sant Boi. No en recordo el nom. Era molt conegut i freqüentat per la gent del rugbi. Es deia Pi... Pirret! El bar feia cantonada i tenia una vorera estreta que durant l’estiu era plena de taules. A mitja tarda, apareixien els joves i omplien les taules. El cambrer —crec recordar que li deien Sardà— semblava enfadat amb el món sencer. Era un senyor alt, seriós, molt seriós, amb unes entrades força pronunciades. Els quatre cabells que li quedaven els duia pentinats enrere amb brillantina. Estava pendent de la clientela. Es passejava per assegurar-se que no faltessin begudes, per recordar que feia estona que no demanaven res i per mantenir a ratlla a tothom, en especial els jugadors de rugbi, que eren uns capsigranys...

En Sardà semblava absent del món que l’envoltava, però res més lluny de la realitat. Ens feien respecte els seus retrets constants a la clientela. Uns anys més tard, una professora d’art de Sant Boi amb qui vaig coincidir en un institut em va explicar que en Joan Sardà havia estat un independentista de soca-rel, militant de l’FNC i especialista en passos fronterers. Durant la Segona Guerra Mundial va dur a terme tasques de suport per als serveis secrets britànics i no sé quines coses més em va explicar... Més tard va refundar ERC de Sant Boi. En un llibre vaig trobar documentada la seva tasca com a passador pels camins del Pirineu cap a França o de França cap a Catalunya... Res no m’havia fet sospitar que aquell santboià singular, sorrut, es dediqués a aquella noble tasca... Vaig quedar ben astorada. No m’ho hauria imaginat mai. Semblava que només l’importava el negoci...

Recordo que la Roser m’havia explicat que sa mare, des que vivia a Sant Boi, s’havia transformat en una altra dona. Jo hi anava sovint i ho constatava. Sovint ho comentàvem a la seva habitació, entre rialles. Sa mare era una dona discreta que mai no havia excel·lit en res, però en la nova població va trobar un nucli d’amistats consistent. De la mà d’una veïna, una noia més jove que col·laborava amb un grup de dones, va començar a participar en la trobada setmanal del grup per parlar del present. Crec que la Roser m’havia explicat que es trobaven a casa d’una d’elles o en un bar, no ho recordo... A través d’aquest grup va conèixer més dones. S’hi trobava acollida i es distreia, ara que les filles la necessitaven poc. La Roser deia, amb sorpresa, que la mare era qui millor s’havia adaptat. “Ha fet unes amistats més sòlides a Sant Boi en tres mesos que a Cornellà en més de quinze anys. La transformació de ma mare és impressionant, sembla que segueixi el camí de les filles, quan abans era a la inversa”, deia amb un somriure de complicitat dibuixat als llavis. Aquell grup de dones era l’Associació de Mestresses de Casa, un moviment que aixecava simpaties i poques sospites de subversió; volien guanyar col·lectius i persones per la causa... La Roser estava expectant, veia a sa mare més ufana i vigorosa, com si la nova població li hagués recarregat les piles amb energia renovada, una energia que no havia trobat a l’altra banda del riu. Va començar a utilitzar un vocabulari nou i més crític, ple de matisos. Participava en els comentaris de les filles a taula, criticava l’actualitat, comentava les notícies..., i les dues filles se la miraven amb un somriure, orgulloses. A l’hora de dinar, les dues germanes iniciaven qualsevol tema per escoltar els comentaris cada cop més subtils de la mare. Quan m’ho explicava, deia: “Qualsevol dia la trobarem a la cèl·lula del partit...”.

L’associació volia fer alguna cosa d’utilitat i donar-se a conèixer entre la població; l’excusa els la van servir en safata. El pa de diferents mides es venia a pes. El forner pesava les peces i completava el pes amb un tros, que es deia la torna. Aquesta manera de fer, esdevinguda costum, va ser prohibida, malgrat saber que la barra de pa no feia el pes. Les dones feia dies que protestaven i ho comentaven al mercat, davant d’altres dones que les escoltaven i, amb el cap, els donaven la raó i reclamaven que pesessin el pa, tot dient que elles compraven una barra de pa de quilo o de mig, i no una barra de pa de menys pes. Eren temps d’inflació severa i les dones sempre han sabut administrar les penúries amb eficàcia. La mare de la Roser s’hi va comprometre de valent, en la revolta del pa. Van mobilitzar més dones. Van conscienciar-ne moltes més. Van intentar una negociació amb els forns, però res. Van adquirir una experiència valuosa per a properes lluites i una força desconeguda fins al moment i, al final, van posar una demanda... Al cap d’un temps la justícia els va donar la raó. Això els va donar popularitat i es van animar a continuar pugnant per aconseguir altres drets, altres causes que poguessin interessar les dones. Estaven eufòriques, s’havien incorporat a la lluita i havien comprovat que donava resultats positius. La unió els donava força... Se sentien importants, útils. La lluita pel pa era l’inici i l’associació, una excusa perquè les mestresses de casa s’incorporessin a la realitat. Era el compromís de les dones que no treballaven fora de la llar.

Unes setmanes més tard, vam saber que la lluita pel pa de Sant Boi l’havia organitzada una companya de Bandera Roja. Una mica més i les paraules de la Roser es fan realitat i troben sa mare a la cèl·lula. La mare mai no en va saber res, de tot això, i va continuar a l’associació de dones, que es va proposar altres fites, altres èxits. Ella ho vivia com una activitat innocent i les filles cada dia s’interessaven més per les seves activitats, que van continuar i es van ampliar, amb més dones i teixint aliances amb les vocalies de les dones que anaven sorgint al si de moltes associacions de veïns per treballar pels drets de les dones i les millores dels barris mancats d’equipaments socials i educatius. No sé què li devia semblar a la mare de la Roser, però el cas és que les vocalies de dones, en les associacions que existien, es feien ressò de les reivindicacions del moviment feminista, que va donar lloc al naixement de la Coordinadora de Grups de Dones de Catalunya, la publicació d’una revista i, a principi d’any, una agenda que les dones lluíem amb orgull tot l’any. Era un moviment assembleari, res a veure amb les estructures rígides dels partits...

A Cornellà també hi havia un grup de dones molt especial, el Casal de la Dona. Tenia la seu en una casa a prop de l’Ajuntament. Oferia assessorament legal per a les dones, feia campanyes a favor de la legalització de l’avortament i de la despenalització de l’ús de la píndola anticonceptiva... Recordo que algunes dones que havien aconseguit la recepta amb l’excusa de desajustos hormonals, que era l’única possibilitat d’aconseguir-la aleshores, la passaven a altres dones per poder adquirir les píndoles en les farmàcies que no posaven el segell, que era obligatori. Normalment, la recepta tenia una durada de sis mesos i després s’havia de renovar. Durant sis mesos el paperet anava passant de mà en mà... Vaja, que la socialitzàvem...

Al Casal de la Dona hi anaven dones de partits d’extrema esquerra, de partits minoritaris, com la Lliga Comunista Revolucionària (LCR) i el Moviment Comunista (MC). Recordo que hi havia una noia, la Loles, que no tinc present si era maoista o trotskista... I també hi havia moltes dones independents... Segur que n’hi havia d’algun altre partit. Com n’eren, de descarades i atrevides! I quina tasca que feien! Crec que un dia van fer una pintada a la vorera de la porta d’entrada de l’Ajuntament de Cornellà perquè no s’oblidessin de la reivindicació... Els primers centres de planificació familiar també van néixer d’aquests primers grups. Un del més coneguts era el del Prat. En molts pobles van sorgir grups de dones molt interessants, potser el de Cornellà fou un dels primers, però no ho recordo... Era una xarxa solidària entre dones que va continuar fins a la constitució dels Consells de les Dones, propiciats pels ajuntaments democràtics i que va donar lloc al moviment assembleari, no sé si per afavorir les reivindicacions de les dones o tot el contrari...»

La Mònica va pensar que aquestes i altres històries pagava la pena recollir-les per a les generacions més joves. De moment, les utilitzava a classe per il·lustrar els anys de postguerra. Explicava anècdotes que havia llegit en alguna novel·la o li havia explicat l’àvia, històries del poble, dels pares o d’altres membres de la família, i que calaven intensament, com les bombes a la ciutat de Barcelona durant la Guerra Civil, en especial la que va explotar a la Gran Via. De vegades, quan n’hi explicaven alguna, per por a oblidar-la, l’escrivia en uns folis que guardava en una carpeta amb el títol Històries entranyables. I somiava que algun dia aquesta memòria pogués formar part de... No sabia què. Havia guardat relats de tot tipus, però n’hi havia un que, de tant en tant, llegia i rellegia per l’impacte que li havia produït.

«...aquella dona en una xerrada a Esplugues sobre dones que havien participat en les diferents vagues i lluites de la comarca. Moltes com a dones de..., i d’altres, com a treballadores. Esposa d’un líder sindical de la Siemens, quan es va voler treure el graduat escolar, el seu home li va fer morros una setmana. Fora de casa era un lluitador contra les injustícies, un antifranquista, però a casa jugava un altre rol. Ella no va cedir i va anar a classe totes les tardes. L’única que l’ajudava era la filla, que anava a la universitat, i després de dinar, quan estaven soles, li donava un cop de mà explicant-li tot el que necessitava per seguir les classes amb èxit. La mare apreciava l’ajuda de la filla, i entre elles es va crear una complicitat especial. Algun dia la filla li treia el tema al pare, i “per què el vol, el graduat?”, contestava ell. El dia de l’examen, quan va marxar, va dir: “Me’n vaig a l’examen”. Silenci per resposta. Va repetir l’operació el dia que va anar a buscar les notes, i va acabar el relat dient: “El meu marit encara no sap que tinc el graduat escolar”.»

Un clàxon del carrer la va tornar a la realitat. Per les campanes va ser l’hora.

CAPÍTOL 26

Narcís: És evident que ningú té els telèfons.

Narcís: Podríem proposar algunes idees per fer alguna cosa en nom de tots.

Javier: Quin tipus de cerimònia es farà?

Lluís: No ho sabem... Laica suposo.

Rafa: Hauríem de dir algunes paraules de comiat, no?

Lluís: Penso que sí.

Tessa: Les podríem escriure amb els records que té cadascú. Segur que tothom té moltes anècdotes que voldria explicar...

Lluís: Em sembla bé. Feu propostes...

Joan: Vosaltres estàveu més units, jo no sabria què dir. Em sap molt de greu, però fa anys que no ens vèiem...

Narcís: També hauríem de pensar qui ho farà.

Maria: Ho podria fer la Lali, que eren amigues des de fa molts anys.

Pepa: Bé, potser algú més...

Narcís: És cert, dues persones millor.

Lluís: Jo proposo la Mònica. Han tingut molta relació i continuada, no sé.

Tei: Soc a la feina, puc participar poc, però vaig llegint. No he pogut parlar amb en Toni. D’aquí una estona ens trobarem...

Lali: Jo ho he sabut avui. Espero poder venir. Faré tot el possible.

Pedro: Lali, no pots fallar. Tu no...

Narcís: Falta molta gent per dir-hi la seva, però penso que unes paraules plenes de records seria el més adient. Oi que tenim poques fotos d’aquells moments?

Miquel: Ho teníem prohibit. Fotografies, les justetes.

Narcís: Quina llàstima!

Narcís: Potser la Mònica en té alguna.

Lluís: En què estàs pensant, Narcís?

Narcís: Pensava que podríem fer un muntatge visual amb fotografies seves i de la colla.

Lluís: Seria un bon record, però no sé si serà possible... No sé si tindrem material...

Narcís: Són idees per anar concretant...

Maria: Si no en trobem d’antigues, ho podem fer amb fotos actuals...

Lluís: No és el mateix, però si féssim un bon muntatge, podria quedar interessant i original.

Mònica: Ja ho he pensat; de fet, he parlat amb en James perquè busqui fotos... Ho podrem fer una mica més endavant... Segur.

Tessa: Podríem anar pensant en algunes cançons.

Tessa: Recordeu com li agradava la música anglesa? Era tota una experta abans de conèixer en James, i després no la guanyava ningú...

Lluís: I tant, tota una experta.

Narcís: Aquí no puc aportar res, perquè encara no la coneixia i perquè jo soc més de folk català. Em sembla que no vaig parlar mai amb ella de música.

Miquel: A ella també li agradava el folk, de molts països, en especial l’anglès. Sovint era el nostre tema de conversa, ens deixàvem discos...

Rosa: Pobra tia. Qui ha vist en James?

Mònica: Jo he parlat amb ell per telèfon. Suposo que el maregen molt a l’hospital, l’Institut i el tanatori... Deu estar fent gestions. Avui li fa companyia el seu fill. No l’he vist, però em puc imaginar com està, destrossat...

«Per a en John ha de ser duríssim. Viu a Londres. Ve sovint, però una cosa és viure lluny i l’altra és no tenir mare. Són coses diferents. Recordo el dia que la Roser va venir somrient i em va dir “Estic embarassada”. En això també va ser la primera de la colla. Entre nosaltres mai no havíem parlat del tema dels fills.

Amb el Javier sí que n’havíem parlat alguna vegada. El meu ex deia que en volia tenir, però jo no ho veia clar i vaig deixar el tema per a més endavant, però... Mig any més tard estàvem asseguts al menjador per liquidar la societat amorosa que havíem muntat. Va durar tres anys escassos. Al cap d’un any ja havia descobert que m’havia equivocat. Ell entenia la lluita per les llibertats. La lluita contra la injustícia, però no comprenia la lluita a favor de les dones. Tots dos treballàvem. Tots dos militàvem, però les feines de la llar no eren per a tots dos. Eren per a mi sola, fins que em vaig cansar de portar-ne el pes... El màxim que feia ell era ajudar. Era una paraula que no aguantava... Ajudar. Què vol dir? No era l’únic, la diferència era que ell no se n’amagava. Vam tenir moltes discussions per culpa d’aquest tema. La seva prioritat era la militància de partit, la resta venia després, i si quedava temps... Era la resposta de més d’un... Si les companyes formulaven preguntes en relació a les dones, les respostes eren invocar les prioritats. I l’alliberació de les dones no era prioritària.

En Lluís coneixia les nostres trifulgues, perquè venia sovint a casa nostra, no entenc que ara siguin amics íntims... Crec que va ser durant aquells anys que moltes dones es van plantar i van començar les dues militàncies. D’altres es van inclinar només a favor de la militància feminista. Estaven fartes d’esperar. Semblava que tot era possible menys la lluita de les dones... Eren temps en què les dones feien doble jornada i algunes, triple...

Després del fill de la Roser, en van venir d’altres, però ella ja havia estat, de nou, la primera. No hi havia pressa per portar fills a un món injust, més aviat hi havia vaga d’úters, però al final moltes van sucumbir, tot i que el moviment feminista era molt crític amb la maternitat. Després, la Rosa va dir que no necessitava parella per ser mare i va tenir una nena. Ningú sap qui és el pare... Bé, jo no... És preciosa, com sa mare quan era jove... Està compromesa amb grups alternatius, és un goig parlar-hi i ens fa molta gràcia. Veiem la continuació de la nostra lluita. Ens veiem a nosaltres anys enrere... Sa mare té por que si no troba una feina estable aviat se’n vagi a viure amb uns amics de l’insti que són okupes.

En John era el primer fill de la colla, i estava una mica mimat per part de tothom. Quan van néixer els altres no es van fer gaire amics. Tots van fer la seva, crec que no tenen cap tipus de relació. En John va estudiar Econòmiques i viu a Londres des de fa temps, hi té la família del pare. No sé si viu sol o amb parella. N’ha tingut més d’una, de parella.»

La Mònica va mirar el mòbil i va aprofitar per mirar l’hora, prop de les quatre. Havien entrat nous whatsapps del grup. Estava nerviosa. Aviat arribaria en James. Va seure al sofà. No sabia si engegar la tele o continuar amb el mòbil. Va decidir esperar còmodament en James. Va tornar a tancar els ulls per descansar. Es va posar un mocador mullat damunt dels ulls
per descansar. Afortunadament, ja no presentaven l’aspecte de granota del matí.

CAPÍTOL 27

Els tres o quatre insistents tocs de timbre la van treure de l’endormiscament. Desorientada, es va aixecar i es va dirigir cap al porter automàtic. Era en James, va obrir el portal.

«Com deu estar? En James sempre ha estat prim, amb una salut precària, moltes al·lèrgies i una pell amb tendència a la psoriasi. La Roser sempre havia estat pendent d’ell; es preocupava de les píndoles, dels complements vitamínics, dels remeis alternatius, de les pomades, dels banys a la platja... Tots els estius passaven uns dies a la costa i la psoriasi marxava de vacances fins pels volts Nadal. Poc temps després de coneixe’s, recordo que la Roser deia: “A en James el sol no se li posa bé, falta de costum. És un noi atlàntic i jo soc mediterrània”. A ella, abans, li agradava prendre el sol a totes hores. Ja feia temps que anava amb més precaució i el prenia només a la tarda. Més tard, van descobrir que en James tenia la pell atòpica. Després li van aparèixer les al·lèrgies, cada cop a més coses i a més aliments. A la cervesa encara no, però tot arribarà o potser se’n salvarà perquè pren cerveses artesanals...

Les nostres trobades sempre eren a casa d’algú amb pati. Érem, i som, una bona colla. El màxim que va aconseguir, la Roser, és que vingués amb texans planxats amb ratlla al mig i camisa. Ell tenia l’excusa a punt: “Soc al·lèrgic”. Jo crec que ho és a la informalitat i no hi ha càpsules ni remei per guarir-la. Quin cas!... La resta anem despitralats, amb pantalons curts, samarretes amb eslògans que només ens posem per estar per casa —pròpia i aliena— i sandàlies a l’estiu. Ell sempre ha destacat per la indumentària més formal.»

Minuts després, en James era a la porta del pis. Es veien per primera vegada des de la mort de la Roser. En James portava barba de dos dies i feia ulleres del color de la desgràcia; els ulls, consumits, amb la pupil·la perduda en els records; els ossos de la clavícula li sobresortien desmesuradament, com mai. Tenia un brot de psoriasi important entre l’orella i el coll. Es van abraçar i van acabar de buidar els lacrimals. Els ulls d’en James van quedar secs. Va treure el mòbil i el carregador de la cartera. La Mònica va recordar que feia un parell d’anys que havia acompanyat la Roser a comprar aquella cartera pel dia del seu aniversari.

—Per sort no s’ha espatllat amb el xoc. M’agradaria que un parell de persones de la colla diguéssiu algunes paraules el dia de la cerimònia. En John ho farà en nom de la família. Ho ha demanat i li hem respectat.

—Ja ho havíem pensat. Potser ho faran la Lali i en Lluís. Són els que hi van tenir una relació més extensa i continuada.

—I tu? Per què no ho fas tu?

—No crec que sigui capaç de parlar amb veu serena i segura. Em posaria a plorar enmig del discurs i afegiria més patiment als assistents. No. Em sembla que no serà possible...

—Com vulguis, Mònica, però tu saps que a ella li hauria agradat. Te’l deixo, ja me’l tornaràs, segurament en recuperaré les fotografies... Si teniu dubtes amb algun nom, m’ho podeu preguntar, potser us puc ajudar. Per cert, Mònica, estem preparant les cançons per al comiat. Si en voleu proposar cap, m’ho dius i les incorporarem.

—D’acord, James. Ja sabeu l’hora?

—No encara.

—Com ha acabat el tema dels òrgans?

—Bé, ha estat donant de còrnies i de ronyons. Algunes persones ho aprofitaran. Espero que sigui per molt de temps, segur que serà algú que ho mereix. Quan passi tot això, en John i jo també ens farem donants.

—Saps si trigaran gaire a fer-li l’autòpsia?

—No ho sé, quan la portin cap al tanatori, m’avisaran.

—James, teniu fotos de quan la Roser tenia uns vint anys o una mica més?

—No. Potser n’hi ha alguna, però poca cosa... Alguna... Ja en saps el motiu. Potser n’hi ha alguna d’ella sola o amb la seva germana. Ho puc preguntar a la Gemma, segur que en té i jo buscaré per casa. Què volíeu fer?

—La colla ha pensat a preparar un record. Un petit pòster amb diferents fotografies de diferents moments. Una composició, un collage...

—No ha de ser per ara, oi?

—No, ho farem quan hagi passat tot aquest tràngol. No et preocupis, James, ja t’ho recordaré.

—D’acord. Em sembla una bona pensada. Les buscaré. M’agrada, la idea, i a en John també li agradarà. L’hi diré.

Es van acomiadar. La Mònica va deixar el mòbil damunt la taula del menjador, entre el cendrer ple de burilles i la tassa del te i els exàmens. La casa feia olor de tabac barrejada amb les olors dels dinars del migdia que pujaven per la finestra de la cuina i arribaven fins als racons més íntims. Havia deixat les bosses de la compra al costat del penjador de l’entrada. Va col·locar cada cosa al seu lloc. Va endreçar tot el que campava desordenat per la cuina. Va omplir el pot del te. Va sortir i va mirar el mòbil. Tenia dubtes sobre què havia de fer. Va tornar a la cuina per acabar d’endreçar-la. Quan ho va tenir tot llest, se’n va anar decidida cap al mòbil. El va agafar. El va obrir.

L’avís de bateria baixa la va salvar per uns minuts d’enfrontar-se a la violació de la intimitat de la Roser. No li quedaven més excuses. Havia de començar. La neteja de la cuina ja havia estat una excusa per no mirar el telèfon. Tenia sentiments oposats, i ho feia perquè en Lluís insistia a avisar l’Albert o per saber què es devien portar entre mans la Roser i la Lali?

«Espero que hi trobem alguna cosa... Si hi ha el contacte de l’Albert, i arribem a la conclusió que ell i la Roser es mantenien en contacte, l’avisarem perquè pugui venir a l’enterrament i quedarà justificada la nostra acció.»

Va posar el mòbil a carregar i va esperar mentre acabava els últims retocs a la sala.

«Fem el que cal... De fet, ha estat idea meva, però induïda per les insinuacions d’en Lluís, com sempre, l’autor intel·lectual de les malifetes. Sempre em deixo entabanar... Encara trobarem alguna cosa que no li podrem explicar.»

Va seure còmodament al costat de l’endoll. Va mirar els avisos d’entrada de whatsapps, dotze. Va obrir l’aplicació. Ja tenia feina. N’hi havia tres d’un tal Albert B. Va recordar que la Roser utilitzava el nom i la inicial del cognom, tots igual, com li va dir en James. Va veure els últims whatsapps entre ella mateixa i la Roser.

«Aquests no cal que els llegeixi. Els d’en Lluís, tampoc.»

Va anar directa a obrir els de l’Albert. Llegir la resta li semblava pura xafarderia.

«Ho faré només si ho necessito.»

Va mirar les últimes converses. Parlaven d’una empresa.

«No tinc clar a quina empresa es refereixen. Són molt discrets.»

La Mònica va constatar que el fil havia començat feia temps. Eren missatges poc aclaridors i aparentment les converses continuaven a la nit per telèfon...

«Sembla que hi haurà coses que no sabrem. Parlen d’uns laboratoris, això és evident. No és l’empresa de la Roser... Deuen ser uns laboratoris on treballa, o treballava, o que coneix l’Albert... No concreten res, són molt abstractes, només ells saben de què parlen. Potser si llegeixo les converses des de l’inici, ho entendré tot.»

Va carregar tot el fil de la conversa i es va instal·lar còmodament al sofà per començar a llegir-la. Va saltar-se les salutacions i les referències a les famílies mútues.

CAPÍTOL 28

Roser: Una amiga necessita una informació sensible d’una empresa que coneixes...

Albert: Si la puc ajudar, estaré encantat de fer-ho.

Roser: És una empresa on tu vas treballar.

Albert: Quina?

Roser: Aquella de què hem parlat moltes vegades.

Albert: Entesos. Quin tipus d’informació vol?

Roser: Tota la que puguis aconseguir: econòmica, laboral...

Albert: Vol anar-hi a treballar?

Roser: No. L’hi han demanat on treballa...

Albert: Econòmicament, l’empresa va molt bé.

Roser: I el tema laboral?

Albert: Cap problema. Aviat contractaran més gent.

Roser: N’estàs segur? No han de fer reducció de plantilla?

Albert: No, tot el contrari. Reducció de plantilla? No, no en tinc constància...

Roser: A ella li han dit que sí. Que faran una reducció del 30%.

Albert: Qui li ha dit aquesta bajanada?

Roser: No ho sé ben bé. Potser algú del sindicat?

Albert: Del sindicat? No. Fa pocs dies vaig parlar amb alguns companys i no me’n van dir res... I no em consta. Crec que ho sabrien...

Roser: Fa dies que m’ho va demanar. És una bona amiga i la vull ajudar.

Albert: Doncs, de moment l’han informada molt malament...

Roser: Pots fer alguna recerca?

Albert: I tant, te’n dic alguna cosa. Ara m’has inquietat. Potser trigo uns dies. Ho preguntaré a un parell de persones. Amb discreció.

Roser: Gràcies.

Tres dies més tard:

Albert: N’estàs segura que l’empresa és aquella de què hem parlat moltes vegades?

Roser: Sí, per què?

Albert: D’acord, doncs res de res. A la teva amiga no li han donat la informació correcta...

Roser: Segur?

Albert: I tant! O és que amb una mentida volen estirar una veritat i el que volen saber és una altra cosa. Potser l’estan utilitzant...

Roser: N’estava molt segura...

Albert: No et dic que no, però la informació és incorrecta. Parla amb ella i que et digui què li han demanat exactament, serà més fàcil.

Roser: D’acord, ho faré.

Quatre dies més tard:

Roser: Hola, Albert. La meva amiga diu que ara li interessen els resultats econòmics.

Albert: Ah! Potser era això el que buscaven des del principi. Això és una informació d’alta volada... Te n’ha donat més detalls? Ara li han dit la veritat?

Roser: Crec que sí. Ens coneixem d’anys. Crec que és sincera i desinteressada. Potser és per fer un favor a algú...

Albert: Saps qui li ha fet l’encàrrec?

Roser: Suposo que està relacionat amb el despatx on ha començat a treballar. Vols parlar directament amb ella?

Albert: Mmm. Qui és?

Roser: La Lali. Te n’he parlat algunes vegades. La que va fer Dret... Fins ara treballava en temes laborals, però ara no ho sé ben bé...

Albert: Aquesta nit et truco i t’explico més coses. Ara soc a la feina.

Roser: D’acord. Gràcies, Albert.

Dos dies més tard:

Roser: Tenies raó. Li interessa la informació econòmica.

Albert: Has parlat amb ella en persona?

Roser: No, encara no. Per telèfon... No m’ha concretat gaire cosa.

Albert: Ara no treballa en temes laborals?

Roser: Fins ara, sempre, però ara treballa en un despatx gran que toca molts temes.

Albert: He descobert per casualitat una altra cosa que li pot interessar.

Roser: No sé si val la pena que et molestis més.

Albert: Saps què m’agradaria saber?

Roser: Què?

Albert: Qui li ha encarregat. Per curiositat. Ja saps el que opino...

Roser: Ja. Si vols, l’hi pregunto.

Albert: Sí. Pregunta-l’hi. No crec que ho sàpiga. Quin tipus de despatx és?

Roser: Sé que és un despatx de Madrid. No sé gaire cosa més. Hi va anar per coordinar un tema i ara sembla que li han fet alguns encàrrecs més. És un despatx gran. Ella, en concret, treballa en la defensa d’un grup d’estafats per les preferents. No té res a veure amb el que demana.

Albert: Ara és a mi a qui interessa saber el nom del despatx. Vull saber qui hi ha al darrere. Sobretot no li diguis res de mi. Ni li diguis el meu nom...

Roser: No, no et preocupis. Li he dit de quedar quan vingui i parlar del tema en persona. Fins ara ha estat per telèfon. Li demanaré tota la informació del despatx i t’ho diré.

Albert: Ja em diràs el què. Al final s’aclarirà tot.

Roser: Això espero. Gràcies per tot, Albert.

Tres dies més tard:

Roser: Albert. L’encàrrec és d’un soci del despatx per a un amic extern al despatx... És el que li ha dit. Sembla que els altres socis no en saben res... Quan ens vegem m’ho explicarà amb tots els detalls i em portarà una memòria del despatx de l’any passat. No m’ha donat cap nom. Ha dit que m’ho explicarà... Suposo que ara veu l’embolic i també vol ser discreta.

Albert: Ai, jo volia el nom del despatx per fer algunes investigacions... Tant és, segur que el soci ho vol per encàrrec d’un grup econòmic o un particular, i si és qui em penso...

Roser: No facis res més. He quedat amb ella per parlar quan vingui a Barcelona.

Albert: D’acord, ja em diràs com acaba. Si n’esbrines res més, truca’m. M’agradaria saber com acaba tot plegat. I si he de fer res més, si puc, l’ajudaré... Jo tinc una informació molt valuosa, però he d’assegurar-me del que faig. Treballo al sector i no em voldria trobar amb problemes ni portes tancades... A més, ja coneixes la meva teoria de qui li ha encarregat.

Roser: Gràcies per tot.

Albert: Adeu.

«O sigui que la Lali havia demanat a la Roser si podia aconseguir la informació d’una empresa i, abans, ja l’hi havia demanat a en Lluís. Havia de ser molt important per a la Lali. Vaja, vaja... Lali, això ens ho hauràs d’aclarir i només tu ho saps... Ara només em falta saber què pintava en Lluís en tot això i per què es va emmurriar. Ara llegiré els whatsapps de la Lali. I l’Albert? Quin interès tenia a saber-ne més coses, ajudar-la i mantenir-se en l’anonimat? Tot plegat, un bon embolic.»

Una setmana més tard:

Albert: Per curiositat, en saps res, de la teva amiga? Has pogut parlar-hi en persona?

Roser: Havíem quedat, però no ha vingut. Crec que té massa feina i poc interès a revelar-me res de res, però ho necessita... No ho entenc, segurament és la feina...

Albert: Quan en sàpigues alguna cosa, ja m’ho diràs. Estic disposat a ajudar-la... Només et demano que guardis el meu nom en l’anonimat... Tinc interès a esbombar algunes coses... Molta discreció, Roser.

Roser: Sí, jo també tinc interès a saber-ho, gairebé tant com tu. I no et preocupis, no li he dit res de tu.

Albert: Cuida’t.

Roser: Tu també.

Una setmana més tard:

Roser: La Lali ha anul·lat la cita d’ahir. Té molta feina, però segur que és veritat. Li deuen exigir molt, no ha pogut venir a Barcelona i jo li vaig dir que volia parlar amb persona, amb tranquil·litat. No et vull comprometre...

Albert: Potser ho han trobat per una altra banda... o potser és veritat que té molta feina... Ja ho sabrem...

Roser: Segurament tens raó. Fa molts anys que ens coneixem. Vull que m’ho expliqui. Penso que tot estarà prou ben justificat...

Albert: No t’hi capfiquis. Ja sortirà...

Roser: Esperaré una mica i si no, dimiteixo d’ajudar-la.

Albert: Doncs jo també ho faré...

Quatre dies més tard:

Roser: Saps què? Tinc un amic a qui li va demanar informació abans que a mi i es va negar a donar-l’hi. Ja t’ho explicaré...

«Aquest ets tu, Lluís, no hi ha salsa en què no estiguis ficat.»

Albert: Carai! En saps res, d’ella?

Roser: No, però ens vam veure. El dia del meu aniversari. Volia explicar-m’ho, però li vaig dir que no era el moment, que ho havíem de deixar per a una altra ocasió. Jo volia estar pels amics de la festa i no l’hauria pogut escoltar amb atenció. A més, segur que és llarg...

Albert: Felicitats per l’aniversari. Vols un consell? Oblida-ho fins que pugueu aclarir-ho...

Roser: Gràcies. Vull aclarir-ho... Per l’amistat d’anys. Ens apreciem...

Albert: Sí, tens raó, penso que val la pena per l’amistat que teniu...

Roser: Fa més de trenta anys que som amigues... Em costa de creure... Segur que tot té una explicació ben lògica...

Albert: Contempla la possibilitat que hi ha gent sense escrúpols que no té cap problema a espatllar una amistat.

Roser: No. Ella no és així. La conec prou bé...

Albert: Espero que tinguis raó. A veure si t’enduràs una sorpresa.

Roser: Segur que hi ha una explicació... Esperaré...

Albert: Sí, ja m’ho diràs. Adeu.

Roser: Adeu i gràcies pels consells, en una altra vida et faré cas... Ha, ha, ha.

Albert: Soc pacient...

Quatre dies més tard:

Roser: Demà he quedat amb la Lali.

Albert: Oh, sorpresa! A veure si aquesta vegada va de debò.

Roser: Sí. T’ho explicaré. Tan bon punt acabi de parlar amb ella. Adeu.

Albert: Adeu.

Ahir:

Albert: Vas veure a la teva amiga o et va tornar a plantar? Estic intrigat...

Avui:

Albert: Truca’m quan puguis, vull saber com ha acabat, encara que ho intueixo... Però si encara necessita alguna informació, ja saps...

Albert: T’he trucat, però no he tingut sort. T’informaré d’una altra cosa que pot interessar a la Lali.

La Mònica tenia una vaga idea de què parlaven, però era evident que hi havia coses que s’explicaven per telèfon. Va tancar el xat i se’n va anar al de la Lali. Era mitja tarda.

«O lligo caps amb la lectura o aquesta nit l’hi pregunto directament.»

La Mònica va deixar el mòbil a la tauleta, damunt dels exàmens. Va quedar-se pensant en la conversa que acabava de llegir. Estava disposada a arribar fins al final. Per aconseguir-ho, havia de llegir la conversa amb la Lali.

CAPÍTOL 29

Lali: Hola, Roser, com estàs?

Roser: Bé, i tu? Encara ets al despatx? T’agrada treballar-hi?

Lali: Sí. M’agrada. Segurament hi acabaré treballant a plena dedicació.

Roser: I marxaràs a viure a Madrid?

Lali: Sí. Segurament...

Roser: Que bé! Em sap greu perquè ens veurem menys. Però si és positiu per a tu i professionalment et compensa, endavant! Ara les distàncies són més curtes.

Lali: T’escric per demanar-te un favor. Necessito una informació. Tu coneixes algú que treballi o hagi treballat a l’empresa CAC?

Roser: Sí. Un amic meu hi va treballar fa anys. Què necessites?

Lali: Em podria confirmar si volen fer un ERE per acomiadar un 30% de la plantilla o explicar-me alguna altra cosa rellevant de l’empresa?

Roser: Faré una gestió.

Lali: Gràcies. Ja m’ho diràs.

Roser: No et preocupis, crec que podré esbrinar-ho. Un petó.

Lali: Si vols, li pots donar el meu telèfon. Una abraçada.

Quatre dies després:

Roser: Estàs segura que la informació que necessites és de l’empresa CAC? No t’equivoques d’empresa?

Lali: No. És aquesta. Per què?

Roser: Perquè m’han confirmat tot el contrari.

Lali: Què vol dir tot el contrari?

Roser: Doncs que l’empresa està en plena expansió.

Lali: Expansió, creixement?

Roser: Sí, sí.

Lali: Doncs demanaré més aclariments. No ho entenc... Ja et diré alguna cosa...

Roser: D’acord. La persona que m’ho ha dit té informació de primera mà.

Lali: Gràcies, Roser.

Dos dies després:

Lali: M’han dit que n’hi haurà prou amb el balanç de situació, els beneficis o alguna valoració, però amb discreció, si us plau...

Roser: No t’interessava el tema de la reducció de plantilla?

Lali: No. Ara m’han dit que no. Han canviat de parer o han esbrinat que no era correcte...

Roser: Era això el que t’interessava des del principi?

Lali: No. Jo els vaig dir que podria buscar informació del tema laboral, potser per això m’ho van demanar. Potser ho han esbrinat per una altra banda.

Roser: Qui són els clients?

Lali: No ho sé. M’ho ha demanat un soci del despatx. No faig gaire preguntes encara... M’estimo més ser prudent. De moment, observo i callo...

Roser: Jo pensava que era una informació per al sindicat.

Lali: No. No et vaig dir res de qui m’ho havia demanat. Quan ens vegem, te n’explico els detalls amb calma.

Roser: Doncs sí, ja m’ho explicaràs. Estic intrigada... Cal tant de misteri?

Lali: T’ho explicaré, per a mi és important. Et deixo, m’estan esperant uns clients. Adeu.

Roser: Adeu, fins aviat! Espero.

«Lali, Lali, Lali, amb aquest tema no has estat prou clara. Voltes i més voltes per no res... Per què no li vas dir la veritat a la Roser? Per què? No ho entenc...»

La Mònica va trucar a en Lluís per demanar-li que hi anés. Quan volia resoldre un tema important sempre trucava.

«Els whatsapps són molt còmodes i ràpids, però no serveixen per a les urgències. La gent no els contesta al moment... Qui més qui menys en rep massa al llarg del dia...»

—Lluís?

—Sí, què hi ha, ja tens el telèfon?

—Sí. Vine!

—Ui, és molt greu?

—No ho sé. Tu m’ho podràs explicar.

—Sí. Ho intentaré, no sé, dona’m vint minuts.

—D’acord.

—Estàs emprenyada, oi?

—Em sembla que només és el principi, encara em puc emprenyar més.

—Tranqui! Ara vinc. Comences a imaginar-te de què va tot plegat?

—No triguis, Lluís.

—No sé, ara mateix surto. Volia descansar, però ho deixo per a més tard. Sembla urgent...

Al cap de vint minuts, en Lluís trucava a la porta del pis. La del portal estava oberta. Es van fer un petó a cada galta. Ho feien sempre. La Mònica feia cara d’emprenyada. Portava els cabells recollits de mala manera amb una gran pinça negra de plàstic. Al clatell, un grapat de cabells insurrectes baixaven coll avall. Portava un vestit blau turquesa, record de terres llunyanes, amb uns brodats a la part alta, que li arribava una mica més amunt dels turmells. No se’l posava mai per sortir de casa, el trobava massa exòtic.

—Quin vestit més atractiu...

—És còmode.

Van enretirar els coixins i la flassada per seure al sofà. No esperava trobar-s’hi cap sorpresa.

—Abans de continuar amb la lectura de les converses, deixa’m que t’expliqui com va anar: la Lali em va demanar ajuda per obtenir informació d’una empresa. Sabia que jo coneixia el germà d’un responsable del sindicat de les indústries químiques de la comarca. No ho vaig veure clar, perquè era molt més fàcil demanar-ho a la Roser, que treballava al sector i segur que coneixia algú. Era una via més ràpida que la meva. Després em va insinuar que l’hi demanés jo, a la Roser, i m’hi vaig negar. Li vaig dir que ho fes ella directament. Va tornar a donar-me unes explicacions rares, qüestions de feina, que tenia molts casos... Crec que va pensar que jo no faria preguntes, que li facilitaria el contacte i que ella obtindria la informació i ja està. Em va prendre per un tonto útil. Després em va dir que ho deixava estar. Dies més tard em va dir que ho havia demanat a la Roser.

»Quan em va demanar si la podia ajudar a aconseguir la informació em va dir que era molt important per a ella i que, d’aquesta gestió, en depenia el seu futur laboral. Li vaig estirar la llengua i va acabar confessant que el soci que li havia demanat la volia proposar com a sòcia per al despatx. Li vaig suggerir que fos sincera amb la Roser, que li expliqués que era molt important... Senzillament, la veritat. Li vaig repetir unes quantes vegades, però res... El dia de l’aniversari vaig arribar una mica abans i vaig parlar amb la Roser per deixar les coses clares. La Lali volia parlar amb ella, però la Roser li va dir que no era ni el moment ni el lloc. Sort que la Roser havia anat amb peus de plom per no comprometre l’Albert.

La Mònica escoltava atentament les explicacions d’en Lluís.

—I per què no vas explicar-ho a la Roser, abans?

—La Roser és intel·ligent. La Lali no volia fer-li l’encàrrec, a ella, no sé... crec que si li explicava la veritat... potser li hauria fet més preguntes, no sé... o no li semblava honest, jo què sé... Li hauríem de preguntar a la Lali...

—El dia de l’aniversari se us veia capficats. Com saps que l’Albert...?

—El dia de l’aniversari la Roser em va parlar de l’Albert.

—L’Albert no volia que la Lali sabés res d’ell. L’hem d’avisar de la mort de la Roser.

—Sí.

En Lluís va llegir tots els whatsapps. Va entrar un missatge. Es van mirar sorpresos. La Mònica va sortir de la conversa del grup per llegir-lo. Era de l’Albert. Es van tornar a mirar. No sabien què fer.

«Ens ho podíem imaginar que podia passar. Què fem?»

CAPÍTOL 30

Albert: Acabo de veure que estàs en línia. Vas parlar amb la teva amiga? Què en saps? Encara tinc més informació que li pot interessar i alguna cosa més...

Tots dos van estar una estona pensant què podien fer. Es miraven. Al cap d’una estona la Mònica va dir:

—Contestem.

—I què li diem? «Hola. No som la Roser, estàvem mirant les converses, perquè bla, bla, bla...»

—Volíem avisar-lo de la mort de la Roser, oi? Doncs és la nostra oportunitat.

—Però no li semblarà molt estrany que tinguem el mòbil?

—És estrany, Lluís, és estrany... Tot plegat és força estrany, però si l’hi expliquem, segur que al final ho entendrà. Contestem!

En Lluís se la va mirar amb cara d’incredulitat, amb cara de dubte, però la Mònica va teclejar les primeres lletres i li va passar el telèfon a en Lluís.

Roser: Hola, Albert.

Albert: Has parlat amb la teva amiga?

Roser: No, encara no.

Albert: No parlaràs amb ella... Jo sí que he esbrinat una cosa important. Com es diu el despatx on treballa la teva amiga? Ho saps?

Lluís: Per què?

Albert: Perquè potser et dic què volia, sense parlar amb ella, i qui sospito que li ha fet l’encàrrec. Saps el nom del despatx?

En Lluís no va contestar. Mirava la Mònica.

—Això no té cap sentit, Mònica, li hem de dir la veritat...

En Lluís va deixar el telèfon damunt la tauleta, es va posar les mans al clatell i es va aixecar. Es va posar a caminar per la sala, mirant per la finestra. El dia s’estava apagant, s’encenien els llums dels fanals del carrer... Feia una temperatura primaveral. Va obrir una mica més els finestrons. Respirava amb profunditat i mirava a l’exterior. Mentre sonaven les campanes, la Mònica va encendre una barreta d’encens.

—Ara som nosaltres els que no som ni honrats ni sincers —va dir en Lluís tombant-se cap a la sala. La Mònica va agafar el telèfon.

Roser: Soc la Mònica. I la Roser no hi és. Som uns amics: en Lluís i la Mònica.

Albert: I la Roser? Què feu amb el seu telèfon? Parlava amb vosaltres? On és la Roser?

Roser: La Roser va tenir un accident de cotxe dijous al matí.

Albert: I on és?

Roser: La van portar a l’hospital, però...

Albert: Quin hospital? És greu?

Roser: Sí. Molt greu. És morta, Albert.

Albert: Us truco.

Va sonar el telèfon. La Mònica va donar-lo a en Lluís:

—Tu saps més coses.

En Lluís se la va mirar. Va despenjar:

—Sí.

—Hola.

—Hola. Soc en Lluís, estic amb la Mònica. No sé si la Roser t’havia parlat de nosaltres.

—Potser sí, alguna vegada... De la Mònica més. Em sembla que ens vam veure, casualment, en un centre comercial. Què ha passat?

—Ahir la Roser anava a treballar i un camió va envair el seu carril, i va arrossegar el cotxe uns metres. La van portar a l’hospital, però va morir al migdia.

—Pobra! Quan l’enterraran? M’agradaria venir-hi.

—No ho sabem encara. Potser demà la porten al tanatori i diumenge fan el funeral, però t’avisarem, Albert, no et preocupis.

—Gràcies. La Roser us havia parlat de mi?

—Sí, sabíem que la Lali li havia demanat una informació i que tu havies fet algunes indagacions...

—Sí. És una història sense final, de moment, i ara no sé com pot acabar.

—No sé. Nosaltres fa molts anys que la coneixem. És bona tia, no sé, encara que no ho hagi explicat tot..., no sé...

—Però, a la Roser li va dir moltes mitges veritats o l’excusa de l’ERE...

—A mi també m’ho va demanar i no sé...

—La vas enviar a la Roser?

—No exactament... Bé, sí.

—Com va anar?

—M’ho va demanar a mi perquè conec el germà d’un que li podia facilitar la informació i li vaig suggerir que la via de la Roser era més ràpida. En principi, ella no volia. Em va demanar que l’hi demanés jo... Després em va dir que ho deixava córrer. Després que s’ho havia repensat i que ho demanaria a la Roser. Li vaig dir que li digués la veritat. D’aquesta informació, en depenia el seu futur laboral: ser sòcia del despatx. I devia posar-hi molt d’interès, segur.

—I tant, i jo també.

—Era complicat, però ella ho va complicar més. Potser no li semblava gaire ètic buscar una informació que podria perjudicar tercers i amb la qual ella podria obtenir uns guanys personals. No sé què dir-te, Albert.

—O sigui que amb la informació la feien sòcia del despatx. Que burra! L’hauria ajudat encantat... I la Roser m’ho hauria pogut demanar directament... En la primera gestió vaig preguntar temes laborals que no calien. Temps i gestions perdudes...

—Ja... Res a veure amb la realitat.

—I ara com està el tema?

—Doncs deu ser conscient que no podrà aclarir-ho i li sap molt de greu...

—Doncs, jo l’ajudaré... a través de vosaltres. Si voleu, us explico el que crec que vol i tot el que he esbrinat. I mirem com ho podem fer...

—Sí, si vols...

—Com us va demà a les onze al bar del costat de l’hotel Plaza?

—Molt bé. Vindrem.

—Fins demà.

—Fins demà.

En Lluís va penjar amb els ulls esbatanats i cara de sorpresa. Va mirar la Mònica, que esperava que li expliqués de què anava tot.

—M’ha demanat de veure’ns demà, perquè sap més coses que no li ha pogut explicar a la Roser i ens les vol explicar a nosaltres. Hem quedat a les onze.

—Què et sembla, Lluís?

—Bé, no sé què més ens podrà explicar, més o menys ja ho sabem tot, oi?

—Potser ara serem nosaltres, els intermediaris. L’Albert no té el telèfon de la Lali...

—Si és per això, l’hi donem ràpid.

—No ho sé, si serà tan ràpid... A veure què ens diu...

La Mònica va expressar en veu alta una reflexió sense esperar resposta d’en Lluís.

«Lali, Lali, potser sí que la informació val per fer-te sòcia del despatx amb unes condicions molt substancioses...»

—Ui... Potser ens en vol donar la seva versió, no sé... Tampoc no acabo d’entendre per què la Roser no els va posar en contacte. Va actuar amb molta prudència. Demà li preguntarem per què no volia que ella en sabés res, d’ell.

—Va fer bé. Vol dir que mai no ho va veure gaire clar...

—O que la informació de què disposa és força valuosa o compromesa. A veure què ens explica...

—Alguna sorpresa, segur.

—Ni idea. Has mirat els whatsapps del grup?

—Una mica per sobre. He escrit un parell de coses, però fins que no tinguem més dades no vull intervenir-hi gaire...

—Tothom diu que si fem alguna cosa...

En Lluís va llegir els missatges del grup; deien que aniria bé que dos membres de la colla fessin un parlament durant la cerimònia de comiat.

—Jo vull que un siguis tu i l’altre, no ho sé... Jo et proposaré...

—Ja ho hem parlat. Per mi d’acord, però m’ajudareu a fer el discurs, oi que m’ajudaràs, Mònica? Tu o algú altre, però necessitaré ajuda...

—I tant.

—Ho diràs tu al grup?

—Sí. Tranqui.

La Mònica va mirar els whatsapps que havien enviat. En va fer una lectura en diagonal. Va escriure alguna cosa. En Lluís també els llegia. Les campanes tocaven les set.

CAPÍTOL 31

Divendres, 22 de maig, 19.00 h

Roser

Javier, Joan, Lali, Lluís, Maria, Miquel, Montse, Narcís, Pedro, Pepa, Rafa, Rosa, Sara, Tei, Tessa, Toni, Tu

Toni: Hòstia. He estat tot el dia reunit. Tenia un parell de trucades de la Tei, però ni ahir ni avui ens hem vist. Suposo que m’ho havia de dir ella, oi? No acabo d’encaixar-ho. Necessitaré hores. Què ha passat?

Tei: Sí, et vaig trucar, però no l’agafaves i avui jo també he anat de corcoll i quan he vist el xat ja era massa tard. Ho sento. Al meu departament hi ha molta moguda amb la feina i les eleccions.

Toni: No passa res, són dies complicats per a nosaltres.

Lluís: Un accident de trànsit. Un camió va envair el carril i la va arrossegar uns metres. Va entrar a l’hospital i, hores més tard, va morir.

Lali: Tots estem igual, molt afectats. Nosaltres també necessitarem temps per superar-ho.

Sara: La Mònica suposo que moltíssim més.

Pedro: Eren como uña y carne. Que trist!

Mònica: Sí, moltíssim. M’ha afectat molt. En James m’ha proposat que un parell de nosaltres diguem unes paraules en nom del grup. Jo proposo que un sigui en Lluís.

Pedro:Touché.

Narcís: Em sembla bé. I qui més?

Mònica: Proposeu...

Maria: Podria ser la Lali.

Lluís: Vull escoltar més opinions. Jo accepto, però m’ajudareu, oi? El parlament el farem entre tots... D’acord?

Narcís: Jo diria que cal consensuar on posem l’èmfasi. Has de parlar en nom de tots. Serà fàcil, Lluís.

Maria: Tant se val. Unes paraules de record que surtin de l’ànima.

Miquel: De l’ànima o de la ment, però que siguin revolucionàries, com ella.

Pedro:Touché, Miquel. Tu sempre amb la revolució pendent.

Montse: Jo proposo que sigui la Lali o la Mònica.

Narcís: I els altres, què hi dieu? Què en penseu?

Pedro: No teniu remei. Sou una colla d’assemblearis. Ei! Hi ha algú? Manifestaros, hòstia, que si no se nos pasará el arroz...

Narcís: La proposta de la Lali o la Mònica és per la paritat, oi, Montse?

Montse: Com ho saps!

Lluís: Jo em reservo per a més endavant, no proposo cap noia.

Rafa: Colló! Ja ha començat la discussió. A mi em va bé tothom.

Toni: Una comissió aniria bé, i ja està... Hahaha!

Pedro: Primer haureu de fer una assemblea per escollir la comissió i després... jajaja. Pobra Roser!

Rosa: No podeu deixar la política ni un moment?

Miquel: De comissió re, que després passa el que passa.

Narcís: Primer acordem qui ho fa i després què diem...

Pepa: Tan assenyat com sempre. Des de Palerm em sona surrealista tota aquesta conversa. Us trobo a faltar, estimats!

Narcís: Per això em vas deixar, per massa assenyat o realista, artista!

Tei: A aquest pas us dono poders per decidir per mi... No us puc seguir. Tot el dia de reunions, em sobrepasseu...

Montse: Encara ets a la feina? Us exploten o no sabeu organitzar-vos?

Tei: Totes dues coses. Estem en campanya. Feina doble a l’Ajuntament i al partit...

Toni: Jo també vaig de cul, campanya i Ajuntament...

Pedro:Sarna con gusto no pica.

Miquel: Sàvies paraules, doctor.

Miquel: Ja han parlat els polítics. Sempre intentant fer pena. No cola.

Toni: Te’n fots o què?

Miquel: Jo? Déu nos en guard. Doncs sí...

Narcís: Nois i noies, per feina. Les ironies per a un altre moment.

Narcís: Falten opinions. Podríem deixar-ho fins a tenir més opinions...? Falten les opinions de la Lali i de la Mònica.

Tei: D’acord.

Toni: OK.

Lluís: Em sembla bé.

Mònica: A mi també. Rumiem-ho.

—Ui, a aquest pas no sé si arribarem a tenir els discursos de comiat a temps —va dir en Lluís a la Mònica mentre encara eren al sofà.

—Exagerat. Som així... Ens queden els costums de l’època.

—La trobes a faltar?

—A qui?

—La meravellosa dècada dels setanta...

—Algunes coses sí, d’altres estan bé on son. Va ser la dècada en què es va forjar la corrupció que ara patim de manera escandalosa... Per a mi, una etapa passada.

—Tens raó. No sé si tota la corrupció es va forjar als setanta. Crec que als vuitanta es va perfeccionar. I ja veurem com acaba...

—Per cert, què li vas dir al meu ex perquè em truqués?

—La veritat. Que estaves fotuda. Unes paraules de consol sempre van bé —va dir en Lluís mirant-la de reüll.

—Consol del Javier? D’on ho has tret això? T’has quedat sense memòria?

—Et vaig veure tan fotuda que no sé...

—Canviem de tema, que encara m’emprenyaré.

—Et penedeixes d’haver dedicat tant de temps a la militància?

—No. No em penedeixo de res. Vaig aprendre moltes coses positives. Hi vaig fer unes amistats molt interessants i duradores. Com per exemple tu... La Lali... I la Roser... I amb menys intensitat tota la colla del grup. Podríem mantenir el grup de WhatsApp...

—Sí. No amb tanta intensitat... no sé. Bé, noieta, me’n vaig. A quina hora quedem demà?

—A dos d’onze?

—D’acord.

—Espera un moment. Et volia comentar una cosa. Recordes que et vaig explicar que m’agradaria esbrinar què va passar amb el germà de la Lali?

—Ui! No sé. No sé per què em sembla que m’ho explicaràs i no m’agradarà...

—Un altre te verd sense sucre?

—Avui no vas a sopar amb la colla del divendres?

—No, els he dit que no em trobava bé.

CAPÍTOL 32

En Lluís va tornar a mirar per la finestra mentre reflexionava sobre el que estava passant, sobre les converses de WhatsApp, sobre mil coses que li venien al cap. Semblava que la vida passava com una pel·lícula francesa: lenta, massa lenta... Va mirar el rellotge. Dos quarts de vuit d’un divendres estrany, únic.

«No tinc pressa, però tampoc no és el dia apropiat per treure el tema pendent amb la Mònica. Ho deixaré per a un altre moment, però ha de ser aviat, molt aviat, si no...»

La pregunta de la Mònica el va tornar a la sala:

—El recordes?

—Sí que el recordo i penso que no saps on et fiques. Fa massa anys de tot això i potser no trobes ningú que et pugui explicar res, que et pugui informar... Què vols esbrinar? Qui li va vendre la merda en mal estat, massa pura...? No sé...

—Sempre hi ha algú que et pot explicar alguna cosa i a més, quan han passat molts anys, la gent està més disposada a explicar-te què va passar o denunciar qui ho va fer... amb el temps la gent perd la por. Sabies que quan el van detenir a la platja estava amb la Roser?

—Què dius! No, no ho sabia. A la platja amb la Roser? Per què?

—Perquè de tant en tant hi anaven a fer un volt. No te’n recordes que a la Roser li agradava molt la platja? El germà de la Lali l’hi convidava. Quedava pels voltants per passar la mercaderia, ho aprofitava per fer els seus petits negocis de cap de setmana, les martingales... Ell se sentia acompanyat, ja saps que no era gaire valent, més aviat el contrari, era força poruc. No crec que s’ho passés gaire bé, ho feia per necessitat...

—I no van detenir la Roser? On era?

—No. La Roser havia anat a un bar a canviar-se i quan va sortir ho va veure de lluny i no s’hi va acostar. Es va quedar quieta. Va observar una estona. Va veure que parlava amb una parella d’homes ben vestits que durava més temps de l’habitual... Em deia que les transaccions es feien molt ràpid. Pel posat d’aquell parell va sospitar i, finalment, va veure com se l’enduien agafat pel braç amb discreció.

—No el va ajudar?

—No. La Roser va tenir por que es compliquessin les coses i acabessin anant a casa seva i trobessin la propaganda política.

—I la Lali ho sap, com va anar?

—I tant. La Roser li va trucar per explicar-l’hi i perquè netegés l’habitació de son germà i la seva per si la policia hi anava...

—Mònica, abans de fer res parla amb la Lali. No crec que li faci gens de gràcia tot això. No facis res sense comentar-l’hi... Em faràs cas? No ho espatlleu! Teniu una amistat molt sòlida des de fa molts anys, no sé... Seria una llàstima...

—Ho pensava fer, Lluís... No pateixis per això... Per a la Lali sempre ha estat un tema dolorós. Un tema delicat... No ha volgut mai parlar de la mort del seu germà. Li fa molt de mal. Totes tres n’hem parlat en alguna ocasió, però sempre de resquitllada... A la Roser tampoc li agradava parlar-ne.

—Quanta gent va morir en aquell temps per la droga! Pitjor que una epidèmia.

—Hi ha qui parla de genocidi, ho sabies?

—Sí. Es parla de més de vuitanta mil joves a tot Espanya. I al Baix va ser molt fort... Diuen que la xifra podria rondar el miler de joves.

—Una generació perduda. Una generació a qui es va girar l’espatlla. No trobaven feina per la crisi. No tenien peles i els feien addictes a les drogues... Injust. Molt injust. A més, suma-hi el desconeixement, la incomprensió de la gent i de la família i afegeix-hi l’alarma social que es va crear, la inseguretat, la por... El que vulguis...

—Tot plegat es va gestionar molt malament... La Roser sempre havia pensat que estava en deute amb el germà de la Lali i quan va saber que havia mort en un descampat per sobredosi es va convèncer que havia d’esbrinar què havia passat a partir del dia de la detenció, perquè de seguida ho va relacionar... Crec que, en certa manera, se’n sentia culpable. Després de la detenció, pensava si no hauria d’haver intentant ajudar-lo, però el seu costat racional la va frenar. «Potser seré més útil avisant la Lali», va pensar. La Roser moltes vegades es preguntava si l’havien denunciat... Però, era un traficant discret, d’un negoci de poc volum... Feia de camell per pagar-se les dosis i poca cosa més... però aquell dia l’encàrrec era important i no van aparèixer, per això pensa que va ser una denúncia...

—Els pares ho sabien?

—Aquestes coses s’intueixen. Se saben. A més, recorda que treballava amb ells. Sí que ho sabien, però no en parlaven. Feien veure que no veien res mentre vigilaven de reüll...

En Lluís es va quedar pensatiu.

«Mai no m’hauria imaginat que la Roser era amb ell el dia de la detenció. La família de la Lali va portar la detenció amb molta discreció. La Lali també. Vam ser pocs els que vam saber que havia anat a parar a la Model.»

—Hi anaven moltes vegades, junts, a la platja? I sabia què feia?

—Sí. Ell no li amagava res. Li deia que l’acompanyés a la platja i mentrestant feia negocis per la zona. La Roser explicava que sempre feia el mateix. S’estava una estona a la sorra i després marxava. Ell creia que anant amb ella era més segur. Aixecava menys sospites...

—I la Lali no l’acompanyava mai?

—No. La Lali no suporta la platja. No te’n recordes? I son germà no volia que l’acompanyés. A més, la Lali el caps de setmana estudiava tot el que podia. Recorda que tenia molta feina durant la setmana amb la facultat, les reunions, les cites amb els companys del partit... Però sobretot, sobretot, sobretot, son germà no volia que a ella li passés res. Sabia que els pares no l’hi perdonarien...

—Volia lligar amb la Roser?

—No. Crec que la convidava perquè sabia que li agradava molt la platja i després li va dir que aprofitava per vendre o la Roser ho va descobrir... No sé ben bé com va anar... Van anar-hi moltes vegades. Jo no en vaig saber res fins que la Roser no m’ho va explicar.

—La Roser no consumia, oi?

—No, home, no! Que jo sàpiga, mai... Bé, sí... Alguns porros compartits en alguna celebració, res més. Em sembla que els portaves tu, oi?

—Sí i algú més, eh? No era obligatori consumir...

—I tu, d’on els treies o d’on els treus, que encara en compres?

—Un distribuïdor de proximitat, casolà i de confiança...

—Sí, i eco, no?

En Lluís no va contestar. La va mirar i es va quedar pensatiu.

—En què penses, Lluís?

—M’has deixat fet pols. A més, m’han tornat tants records oblidats d’aquells anys, tantes imatges... Tants descampats territori de les drogues... La divisió que es va produir entre molts de nosaltres i els drogodependents... No els enteníem, ni tampoc ens vam esforçar a fer-ho... Ara veig que va ser una putada, una gran putada, per a ells i per a les famílies... Potser hauríem pogut actuar d’una altra manera. I els ajuntaments democràtics, que acabaven de començar, tampoc no sabien gaire què fer. Ni tan sols els ajuntaments havien imaginat que es trobarien aquest embolic... Ningú.

—Tinc la impressió que als ajuntaments els venia una mica ample, el tema. Jo també ho tenia ben oblidat. No hi havia pensat més... Sort en van tenir, dels que van començar a donar la veu d’alarma i van promoure plataformes per ajudar-los. I van començar les primeres reivindicacions per als que estaven presos. I moltes mares reclamaven ajuda per als seus fills... I les visites a la presó... Recordes que ens ho explicava la Maria? Sa mare no va deixar mai d’anar a veure’ls... De vegades n’hi tenia un, de vegades tots dos. I al pare li va agafar una depressió... Els pares de la Lali tampoc no van deixar d’anar a veure’l... Ells ho feien amb discreció, tot i que la Lali ens explicava que sons pares s’hi havien trobat amb altres veïns del poble... Al final van començar a parlar els uns amb els altres i...

—Els de la Coordinadora Contra la Marginació de Cornellà van ser els primers que van començar les reivindicacions. Hi havia en Pere, l’Eugenio, en García Nieto i més gent...

—Sí. Crec recordar que els germans de la Maria també van anar a Sant Boi. Hi havia una altra Coordinadora contra la Marginació... Potser van ser les úniques poblacions que es van interessar de valent pels drogodependents...

—No tinc notícies d’altres localitats...

—Jo tampoc... I no entenc com no s’hi va bolcar tothom... Vam ser una mica egoistes...

—Potser sí. No sé què dir-te.

—I la Gene, tan esverada per l’alarma social... La inseguretat que produïen tots aquests casos... Les reclamacions a la policia, més vigilància... Tothom parlava del mateix... I tothom collava a tothom...

—La gran solució: la repressió...

En Lluís es va quedar pensant en aquells temps. Va recordar el dia que va trobar el germà de la Lali en un descampat amb l’ansietat provocada pel mono. Li va demanar que li deixés diners per comprar-se una dosi. En Lluís no els hi va deixar, tot i que acaba de visitar el caixer. Li va indicar una botiga on el propietari, que era un home gran, no vigilava gaire perquè agafés alguns productes i se’ls revengués. Un altre dia, el germà de la Lali, en Carles, va convidar a una dosi gratuïta d’heroïna i li va explicar les visites que havia fet a aquell establiment. En Lluís veia l’evolució del germà de la Lali i les companyies que freqüentava, però no va fer-hi res... No ho sap ningú. No ho va explicar ni quan va morir ni ara.

CAPÍTOL 33

La Mònica es va quedar sola. Va deixar passar el temps mirant per la finestra. El cel es mostrava amenaçador. Va sortir a la terrassa per mirar el carrer i s’hi va quedar una estona, fumant. Hi havia poca gent. Uns nois feien capgirells al mig de la vorera i els vianants havien de fer piruetes per passar i no caure’ls al damunt. Caminaven cap a casa amb pas cansat després d’una precària jornada laboral. La Mònica se’ls va mirar una estona mentre el seu pensament vagava per altres dècades. Des de la terrassa sempre observava l’anar i venir dels veïns. Encara era un barri tranquil. Quan hi va anar a viure hi havia només una botiga a prop, es veia un barri sense vida, amb els serveis allunyats. De mica en mica, s’hi van instal·lar botigues de tot tipus i grans superfícies. La botiga del davant, ara regentada per un pakistanès, tenia obert gairebé les vint-i-quatre hores del dia. Li recordava el Drugstore de Barcelona, que tenia una mica de tot, per a les urgències, per als oblits o per passar l’estona. Alguns anaven a comprar-hi llibres sense passar per caixa, ho consideraven una acció revolucionària contra el capital. Els macutos anaven força bé per a això: eren grossos i hi cabien les coses quotidianes i els llibres.

La Mònica no recordava quant de temps feia que no havia menjat alguna cosa sòlida, la panxa li rondinava. Es va preparar un altre te i va posar el 3/24. Continuaven parlant de les eleccions municipals, ara a quaranta-vuit hores dels resultats.

«Ja tinc ganes de saber com va, quina expectació. Demà, dia de reflexió. Fa dies que hi dono voltes, però ja he fet la reflexió. No dubto.»

La presentadora explicava, amb cara i veu de neutralitat, els resultats de les enquestes de l’alcaldia de l’Ajuntament de Barcelona: un frec a frec entre Ada Colau i Xavier Trias. Altres enquestes donaven una còmoda victòria a Colau, deia sense immutar-se.

«Una dona a l’alcaldia de Barcelona: ja era hora! A Tarragona, Lleida i Girona revalidaran els alcaldes actuals, però amb més grups polítics. La diversitat representa millor la ciutadania... Els polítics s’hauran d’acostumar a gestionar el dia a dia de manera diferent, a fer pactes, a acordar, a cedir, a acceptar altres punts de vista... I a Madrid, què passarà? M’agradaria que guanyés la Carmena. És admirable, gent jove triant una persona amb experiència per encapçalar una candidatura. Al final, els de les samarretes amb eslògans al pit seran més transversals i originals del que pensàvem...»

La Mònica va repassar la premsa escrita a la tauleta. Va llegir el que deien de les eleccions municipals i de l’abstenció, de Rajoy, de Sánchez, de les filtracions a la premsa. De la hipotètica sortida de Grècia de l’euro, de les simpaties pels països escandinaus, de la paraula casta, de les picabaralles entre ciutadans i «peperos», del burca i les prohibicions parcials...

«Aquest matí feia sol, ara sembla que s’està ennuvolant. Hi ha unes cabretes negres al cel, i es diu que quan al cel hi ha cabretes, a terra hi haurà pastetes. Plourà. Crec que no marxaran. Aquesta dita la deia la Roser quan veia núvols al cel, fossin cabretes o vedellets. Anunciaven pluja però, sovint, les cabretes marxaven a una altra banda i nosaltres anàvem tot el dia amb el paraigua, fins que quedava orfe en qualsevol lloc. Sort que sempre sortia algú disposat a adoptar-lo.»

Va entrar. Es va quedar una estona mirant la tele. Va sortir del canal de notícies i en va buscar algun d’entreteniment. Va trobar una sèrie que ja sabia de què anava. Se la va mirar una estona. Com que no requeria gaire atenció, va agafar el telèfon. De vegades s’entretenia mirant les fotos de perfil del WhatsApp.No sabia què fer. No tenia ganes de llegir. Sospitava que li costaria dormir.

«La gent té molta imaginació, però hi ha una tendència que sembla que s’està imposant: les fotos de perfil de quan eren petits, antigues... Hi ha gent que les canvia cada setmana... Quin humor. La meva aviat serà antiga. Tinc la mateixa des de fa més de dos anys... Ja no recordo la vida sense tots aquests estris que ens fan la vida més fàcil... O ens la compliquen, no ho sé. En general crec que hi hem sortit guanyant. Encara recordo els primers ordinadors... I els mòbils amb aquella antena que havies d’aixecar... Pesaven una barbaritat. No sabria posar anys a aquestes innovacions tecnològiques... Si algú m’ho preguntés, no sabria contestar... No sé quants...»

El telèfon, aliè als seus pensaments, li va anunciar una nova entrada de whatsapps al grup Roser. Va mirar la pantalla per saber l’hora. Era massa aviat per trucar a la Lali. No sabia a quina hora sortia del despatx, però va pensar que encara hi seria. Va obrir el xat per llegir els missatges.

CAPÍTOL 34

Divendres, 22 de maig, 19.41 h

Roser

Javier, Joan, Lali, Lluís, Maria, Miquel, Montse, Narcís, Pedro, Pepa, Rafa, Rosa, Sara, Tei, Tessa, Toni, Tu

Narcís: I de les músiques, què me’n dieu? Proposem algunes cançons per a la cerimònia de comiat?

Pedro: Trieu-ne una de ben nostra... Vull dir d’aquelles que ens estimàvem tant...

Maria: Recordeu l’afició a la música anglesa que tenia la Roser?

Narcís: I la Nova Cançó, què? No n’escoltàveu?

Toni: Sí. La cançó protesta no era gaire bona musicalment parlant, però es compensava amb el missatge.

Pepa: Hi havia de tot, Toni. El Llach, bona lletra i bona música.

Lluís: Sí que n’escoltàvem! I anàvem a molts concerts plegats.

Sara: I tant que me’n recordo. Alguns recitals van ser mítics.

Javier: Narcís, tu no hi anaves amb la teva colla?

Narcís: I tant, Llach, Ovidi, Raimon, en Quico, Maria del Mar Bonet i molts més...

Javier: Només catalans? I la música francesa? I la italiana què? No n’escoltàveu? No sabeu el que és bo...

Joan: Jo només escoltava les cançons d’en Raimon.

Lluís: Joan, sempre he pensat que amb els anys has acumulat un munt de pèrdues.

Miquel: Éreu uns sectaris...

Miquel: Jo escoltava la catalana, l’anglesa i la francesa. La francesa, una meravella. Encara en conservo tots els discos. Era una música força destacable. De qualitat...

Narcís: Bé, proposarem unes cançons o farem un fòrum sobre els gustos musicals dels joves dels setanta i escaig?

Pedro: El que vol dir en Narcís és que fem propostes concretes, no opinions sobre la música que escoltàvem... Vamos, concretando que es gerundio.

Miquel:Touché, Pedro.

Narcís: A veure, Pedro, proposa’n una.

Pedro:Imagine, de John Lennon. Que original que soc...

Miquel: Això són paraules importants.

Maria: Quantes en podem proposar?

Lluís: Un parell més.

Mònica:Imagine sonava constantment a l’habitació de la Roser. Li agradava molt. Jo encara l’escolto i sempre em transporta a la seva l’habitació. Una cançó plena de bons records! Fa dies que no la poso. Ara no estic d’humor, a veure d’aquí a uns dies...

Lluís: D’acord amb Imagine. No sé. Hi ha consens?

Sara: OK.

Lali: Em sembla bé.

Mònica: Lali, ja has sortit del despatx?

Lali: Encara no, estic esperant un client.

Miquel: Jo en proposo alguna d’en Llach...

Toni: Jo d’en Raimon...

Pepa: I la resta què... Votem?

Tessa: Tots érem una mica de tots, no?

Miquel: No, Tessa. Uns eren més de Raimon i d’altres, més de Llach.

Narcís: Això no era entre Beatles i Rolling Stones?

Pedro: Ai, ai, ai, Narcís... Els del Baix érem dels Rolling. Els de la Diagonal, dels Beatles.

Mònica: Doncs a mi m’agradaven més els Beatles i a la Roser també i érem del Baix...

Toni: A mi també i del Baix de tota la vida.

Pedro:Pijos. De izquierdas, pero pijos... De La Polla Records no dieu res? Eso sí que eran letras con contenido...

Lali: Què dius? Jo també era més dels Beatles, però el meu germà era més dels Rolling i també li agradava La Polla Records.

Narcís: Bé, ja hem repassat les preferències de tothom. Alguna cançó més? La Polla Records no ho considero apropiat...

Javier: Proposo Margalida, de Joan Isaac, tots sabem a qui li va dedicar.

Narcís: Pedro, t’has quedat en minoria. M’agrada la proposta de Margalida.

Pedro: Sou uns sentimentals...

Miquel: Ja en tenim dues. Va, una altra que proposo jo: No és això, companys.

Narcís: Vols dir Companys, no és això.

Miquel: No siguis primmirat. Ja m’has entès...

Pepa: Jo pensava en Marche de Sacco et Vanzetti, en la versió de Moustaki.

Rosa: Jo en L’aigle noir, de la Barbara. A les noies ens agradava molt, aquesta cançó, però no en sabíem la història. Que trist!, pobra Barbara!

Sara: La versió de la Maria del Mar Bonet m’agrada molt.

Mònica: Els podem proposar totes aquestes i que esculli en John. Segur que hi ha coincidències.

Pedro: Un moment, que falta fer una reivindicació a favor de la música punk. Potser no n’escoltàveu? No en proposo cap cançó. Proposo un record.

Miquel: I què fem?

Pedro: Doncs d’aquí a uns dies escolteu amb deteniment la discografia de La Polla Records i pareu atenció a les lletres...

Miquel: Jo et faré cas i ja ho comentarem...

«Quants records em porten totes aquestes cançons, encara m’acompanyen en molts moments. La majoria, les escolto encara per YouTube. D’altres, les que més m’agradaven, les tinc en CD. No recordo tots els recitals on vam anar tota la colla. Aquells anys, la colla era nombrosa; hi havia les parelles, els nouvinguts, els afegits i aviat s’ampliaria amb les noves parelles, els ex... Al cap d’un temps, el grup va anar disminuint. A les Sis Hores de Cançóde Canet, vam anar-hi la colla i els afegits amb tendes de campanya. Va ser la primera vegada que escoltava Els Segadors d’en Rafael Subirachs en públic. Quin moment més emocionant. És la versió d’Els Segadors que més m’agrada. Sentíem que el futur era a tocar de les mans i ens l’imaginàvem ple de llum. Érem molts, amb nocturnitat i molta alegria. Anàvem sempre en colla i ens trobàvem amb molta gent, ens donàvem força. Recordo amb entusiasme el recital de la Companyia Elèctrica Dharma a Cornellà. Feien una música diferent i a la Satèl·lit em va semblar espectacular. La seva música feia ballar i vibrar tots els espectadors, contagiaven bon rotllo. Em va cridar molt l’atenció la mescla de rock i jazz... Encara sonen, ara no els escolto tant, però en tinc els discos, no els vaig llençar i no sé per què els guardo. No em fan gaire nosa. M’esperaré un temps. Hi ha tocadiscos que imiten els antics, són originals i divertits, potser tornarem als vinils... Només he de fer un espai per poder incloure’l al meu món i donar-li la benvinguda. O faré com una companya de feina meva que quan compra alguna cosa nova en llença una altra. I si compra una peça de roba, en regala una a una amiga. Un dia va aparèixer a l’insti amb una brusa blanca eivissenca, una preciositat, i encara me la poso. Aquest estiu me la posaré... Li podria regalar la samarreta de les casetes... O potser podria posar-me-la i explicar amb orgull que la Roser en tenia una d’igual.»

Va mirar el rellotge. Faltaven un parell de minuts per a les vuit.

CAPÍTOL 35

La Mònica va agafar els exàmens i li van pesar com una llosa. Anava passant els fulls i llegint el nom dels alumnes. Intentava recordar alguna anècdota que l’animés a corregir-los... Va fer un parell de badalls. El cansament semblava que havia arribat per quedar-se. Va mirar el rellotge, les hores passaven lentament... Va continuar passant fulls i més fulls, no s’atrevia a començar la correcció... El telèfon la va alliberar...

—Mònica?

—Ja has plegat?

—Sí. L’últim client ha anul·lat la cita. Hem quedat per dilluns a la tarda. Podré venir a l’enterrament. Ja m’ho he arreglat. Agafaré l’AVE demà a primera hora de la tarda.

—Que bé, Lali.

—I tu, com estàs? Com has passat el dia?

—Pots comptar... Deixant que passessin les hores sense molestar el rellotge i recordant...

—Com jo, Mònica. L’he recordada més del que em pensava. M’ha costat concentrar-me. La pausa per dinar m’ha espavilat una mica i els quatre o cinc cafès que porto hi han col·laborat. He recordat quan vam començar a la universitat, les il·lusions que teníem, els projectes... La primera setmana vam quedar el dissabte per explicar-nos com ens havia anat... Te’n recordes?

—Sí que me’n recordo.

—Tu ens vas explicar amb tota classe de detalls com eren els teus companys de curs. Recordo que els vas classificar de més a menys i els vas posar nota. Em sembla que t’agradaven els de metro vuitanta amb ulls clars, prims i amb cabells castanys. Aquests tenien la classificació més alta i a partir d’aquí anava baixant. En total, quants n’hi havia que t’interessaven?

—En recordo vagament alguna cosa, potser tot no era veritat. El que sí que és veritat és el record que tinc d’ella, asseguda davant meu i el seu somriure permanent. Vam quedar al bar de sempre, oi?

—Sí, al de la plaça de l’Ajuntament.

—Amb aquells texans acampanats que li agradaven tant i el seu inesperable macuto gris. Mira que n’eren, de lletges, aquelles bosses que, t’agradessin o no, tothom portava... Jo ben aviat la vaig aviar i la vaig substituir per una motxilla que no sé qui em va regalar, ni d’on va sortir. Molt més maca, de colors vius...

—En drapets sempre vas ser molt agosarada, independent i innovadora... Ja ho saps, que t’admiràvem? Ens feies enveja per la imaginació que tenies. Com està en Lluís?

—Fotut, com nosaltres. Parla poc dels seus sentiments, però pots comptar. Fa poc que ha marxat de casa meva. Hem estat una bona estona junts...

—Que bé... Us heu fet companyia...

—En Lluís volia que parléssim de què podia dir si finalment acaba dient unes paraules a la cerimònia, que crec que sí que ho farà. I d’altres coses...

—Ja sabeu l’hora?

—No, encara no. Per cert, parlant d’en Lluís. Sé que no és el moment, però t’ho vull plantejar com més aviat millor. Des del dia de la mort de la Roser que em ronda pel cap una cosa que també et voldria comentar. Aquesta tarda l’hi he comentat, a ell. Recordes la foto que tinc al menjador, que hi sortim tot el grup? Ara farà un any que ens la vam fer. La recordes?

—Sí, crec que sí. Què passa amb la foto?

—Aquell dia tu estaves afligida. Feia anys que s’havia mort ton germà, i el recordaves. La Roser m’ho va comentar. Em va dir que un dia esbrinaria què li havia passat, al teu germà, «l’hi dec», va afegir. Ella no podrà fer-ho, però vull fer-ho jo.

— Mònica, t’has tornat boja? Tu saps el temps que ha passat? De què serviria? No has de fer res. No cal. A la Roser li diria el mateix. Deixem les coses com estan.

—En Lluís m’ha dit el mateix. Que no esbrinaria res, que és difícil, però jo penso que sempre hi ha possibilitats de...

—De trobar algun culpable? No ho crec... I què faries? No esperis cap ajuda meva, ni cap informació. No vull que toquis res. No cal... Em sents, Mònica? Deixa-ho estar... Algunes vegades les coses queden sense resoldre i no passa res... D’altres, sense voler-ho, trobes la solució. Fes-me cas. Em sents?

—Sí que et sento, però...

—Mira, jo també tenia una conversa pendent amb la Roser i no la tindrem, quedarà pendent per sempre. Puc donar-hi voltes i més voltes, però...

—No és el mateix, Lali. Tu només tenies pendent una conversa. Jo estic parlant d’un fet molt més seriós. I si vols treure’t del damunt la conversa parla amb nosaltres... Ja en sabem una part...

—Mònica, ja ho sé que no és el mateix. Jo li vaig demanar ajuda...

—I no li vas dir tota la veritat. Per això et dol, oi?

—En Lluís és un bocamoll...

—I encara hi ha més...

—Què vols dir, Mònica?

—En Lluís va explicar a la Roser les teves autèntiques raons... I la Roser només volia que tu l’hi expliquessis. Volia escoltar la teva versió. No et jutjava... Només volia escoltar-te, res més.

—Mira, Mònica, vaig pensar que seria fàcil d’esbrinar. Vaig entrar a treballar al despatx pels contactes que tinc a Catalunya. Era el primer encàrrec que em feien i em van dir que era una qüestió molt important. M’ho va demanar el soci principal i em va prometre que em proposaria com a sòcia... Cada cop que demanava una informació resultava que no era com m’havien dit... Vaig estar a punt de llençar la tovallola, però volia aconseguir-ho. Volia ser sòcia. I si no ho vaig dir a la Roser és perquè em feia vergonya i em provocava un cert desassossec el que podria pensar, per si em jutjaria, pel què diria...

—Però si ho vas explicar a en Lluís...

—No és el mateix, Mònica... En Lluís ho sap perquè era la meva primera opció. Era difícil relacionar-me amb ell i m’havia demanat molta discreció. I les opinions d’en Lluís no m’afecten tant...

—Ja i...

—I pensava que seria ràpid i fàcil...

—I ara com està el tema?

—No ho sé, Mònica. És el que menys em preocupa. La Roser tenia el contacte... No sé si en Lluís sap qui és. Si no ho sap... S’ha acabat...

—Ja pensarem alguna cosa... No et preocupis, Lali... Hi ha una cosa que no entenc: què té a veure el despatx de Madrid amb unes empreses del Baix?

—El despatx va néixer a Barcelona i fa uns quatre anys que es van traslladar. Per això m’ho van demanar. Ho havia de fer amb molta discreció, sense aixecar cap sospita, sense dir el nom del despatx ni involucrar-los en res...

—No entenc tanta discreció... Ara anem a l’altre tema. Vull saber alguna cosa més...

—Mònica, de veritat, no vull que facis res ni que investiguis res, no t’ajudaré i no vull saber res més, ni vull que en parlem més... És més, trucaré a un parell d’amics del meu germà, que són dels pocs que queden vius, i els demanaré que no parlin amb tu... Això suposant que els localitzis. Eren dos mons diferents, el seu i el nostre...

—Lali, per què no vols saber si va passar alguna co...

—Alguna cosa...? Què ens aportarà?

—Lali, saps quanta gent va morir per les drogues?

—El meu germà és un més, un número en l’estadística... Et penses que no ho sé? He viscut la mort de molts dels amics del meu germà, i què? Si no ha estat de sobredosi, ha estat de sida, i no sé que va ser pitjor... Sí, el pitjor va ser la incomprensió social...

—Ara veig que entre aquests joves i nosaltres es va produir una fractura important. Uns no compartien els nostres ideals, d’altres van caure en el consum d’aquelles drogues que els havien posat a l’abast i uns altres es van rebel·lar amb unes estètiques força estridents que tampoc no sabíem interpretar...

—Com volies que continuessin res? No tenien feina ni gaires expectatives. Les empreses tancaven... El futur trontollava. No trobaven sortides als seus problemes. Quedaven als descampats, no tenien res més a fer i passaven el dia... Els polítics, que acabaven d’entrar a governar els ajuntaments, havien somiat resoldre altres conflictes... Parlaven per a un públic determinat; per a nosaltres, potser? I la resta?... I ells? I els aturats? I els desnonats? Ja n’hi havia, eh? A poc a poc van aparèixer alternatives al marge de les institucions i va costar que els fessin costat. Poca gent va ajudar els toxicòmans... Eren persones que necessitaven ajuda. Eren malats socials i molts, la majoria, van acabar exclosos, marginats... Alguns, des dels seus despatxos de luxe, van veure-hi un gran negoci i no els va importar res més, i a nosaltres també ens anava massa ample, tot plegat... Quanta estona vam dedicar a parlar del tema, ho recordes, Mònica? Bé, si tens ganes de parlar-ne, demà quan arribi vinc a casa teva i en continuem xerrant. Et sembla?

—Continuem demà. D’acord. Bona nit.

—Bona nit. Descansa.

CAPÍTOL 36

A les onze en punt, la Lali i en Lluís van arribar al bar del costat de l’hotel Plaza. Feia una temperatura agradable, uns divuit graus. La Mònica i en Lluís van acostar la cara a les finestres sense subtilesa, i van examinar-ne de dreta a esquerra l’interior i, en especial, les taules.

—No ha arribat, encara —va dir la Mònica.

Al carrer hi havia gent passejant i d’altra transitant amb preses, immersa en les seves cabòries. Les bicicletes continuaven circulant en zig-zag per sortejar els transeünts que, de tant en tant, els cridaven algun improperi, més que pels danys ocasionats per l’ensurt infringit. D’altres —pitjor— anaven mirant el mòbil sense cap tipus de precaució i eren els vianants els que havien de vigilar per no xocar. Passejar per Barcelona s’havia convertit en un perill controlat. La ciutat feia olor de fragància exòtica guarnida amb les notes musicals dels tròleis.

Les taules pintades de blanc, amb cadires de diferents colors, estaven distribuïdes de manera informal per tot el local. Donava una sensació d’espai desendreçat, amb el mobiliari divorciat a correcuita. Pels finestrons entrava una llum gairebé encegadora i un brogit de torre de Babel. Les parets blanques, impol·lutes, sense elements decoratius, convidaven els clients a llegir la gran carta escrita en una pissarra negra penjada a la paret. Els originals noms dels plats excitaven les papil·les gustatives.

Al mig del local hi havia una barra amb unes cambreres que no feien gaire cas dels clients, que entraven i sortien atrafegats. La Mònica i en Lluís van caminar cap a l’interior per trobar una taula allunyada de mirades tafaneres i oïdes involuntàries. Van triar un racó des d’on es veia la porta d’entrada.

—Lluís, t’agraden els bars amb aquesta decoració?

—Vols dir els que han sucumbit a aquesta plaga decorativa que em recorda el món nòrdic i que et trobes per tota la ciutat? Cada cadira és d’un color i les taules d’un altre... Què vols que et digui! Un bar així el trobes original, però si és una plaga deixa de ser atrevit... Em fa pensar que no tenien pressupost per a la decoració.

La Mònica, sense escoltar amb gaire atenció les paraules d’en Lluís, intentava recordar el físic de l’Albert, començant per la cara i els cabells, que era el que més li havia cridat l’atenció.

—Creus que et reconeixerà?

—No ho sé. Em sembla que quan el vegi jo sí que el reconeixeré... Sort que som en un lloc discret i podrem parlar amb tranquil·litat.

—Tu mira la porta.

—Sí. I mentre no arriba te’n faré una descripció que quedaràs bocabadat.

—D’acord —va dir en Lluís, mentre observava amb deteniment els clients del bar.

—L’Albert és un home de la teva alçada, més corpulent, una mica fibrat, amb moltes hores de gimnàs amb constància i dedicació...

—M’acabes de dir escanyolit?

—Home, una mica sí que ho ets, però..., no té gaire importància, no? Eh que no t’enfadaràs per aquesta comparació?

—No riguis, que encara ho espatllaràs més. Si haguessis de descriure’m, diries que soc esquifit?

—No et contesto, continuo, escolta atentament... Té els cabells platejats, bonics, cuidats, llisos, no gaire prims. Els porta una mica llargs, amb la clenxa al costat. Els ulls clars, crec. La verola li va deixar algunes relíquies a les galtes, molt discretes, per cert. Damunt la cella té una petita cicatriu, record d’una baralla de carrer, possiblement una pedrada del veí que volia la mateixa noia que ell.

—Carai, quants detalls, quina imaginació! Això és l’inici d’un conte? Continua. Llegir tant t’esvalota les neurones i, esverades, busquen el cau de la imaginació... És el tipus d’home que t’agrada?

—No m’hi vaig fixar tant... No crec que tingui un tipus d’home determinat. I tu? Qui era la dona de la teva vida? Encara no m’ho has explicat. Estic intrigada.

—Doncs per no haver-t’hi fixat, déu n’hi do la descripció. No t’has imaginat mai qui és?

—No. Mai. No. I mira que hi he pensat, però no...

—Mai! Carai. Ara no podem començar aquesta conversa. Queda pendent per a ben aviat. De debò. Aviat. Demà, per exemple... Com anava vestit?

—Aquell dia portava un vestit gris de lli. Un lli suau, fresquet, amb algunes arrugues justificades per les hores que havia passat assegut a la feina investigant qualsevol cosa que no sé... Era un vestit elegant, amb un tall modern, possiblement d’un modista conegut que vesteix la meitat de la classe política. Se’l veia presumit. I, ara, ve més informal.

En Lluís va girar el cap i va veure l’home de la descripció de la Mònica que es dirigia cap a la taula. Abans que no arribés, en Lluís va tenir temps de dir-li:

—Bona descripció, molt observadora. Un pèl excessiva pel meu gust... M’agrada més el realisme sec i ras...

—I tu què? Has mirat tothom del bar fent ús i abús d’aquesta fusta d’investigador que portes dins i que no vols explotar.

Quan va arribar es van saludar pel nom i amb una encaixada. Van seure. En Lluís es va aixecar per anar a buscar unes cerveses ben fredes. L’Albert va treure el mòbil de la butxaca i el va deixar cap per avall damunt la taula. Tots dos esperaven que l’altre comencés la conversa. Finalment ho va fer la Mònica, trencant el gel amb preguntes de les quals, més o menys, ja coneixia la resposta. Mentrestant, se’l mirava discretament.

—Vau estudiar junts, oi?

—Sí, ens vam conèixer a la facultat.

—La Roser no em va parlar mai de tu en aquell temps.

—A la facultat ens vam relacionar poc. Va ser després, quan treballàvem, que ens vam tractar més.

—Heu treballat a la mateixa empresa?

—No, ens vam retrobar en una reunió al sindicat i va coincidir que treballàvem en unes químiques properes... Ens vam donar els telèfons i ens hem mantingut en contacte. Al sindicat hem coincidit diverses vegades. Era una relació professional... Intercanvi d’informació, que de vegades va molt bé.

—Aquí teniu les cerveses —va dir en Lluís mentre s’asseia i parava l’orella.

—Ja sabeu a quina hora és l’enterrament?

—No —van dir a una veu.

—Quan ens ho diguin t’avisarem, no et preocupis —va afegir la Mònica.

—Estàveu al cas de tot? Sabíeu que la Roser m’havia trucat per demanar-me informació d’una empresa del grup on vaig treballar?

—Més o menys. La Lali em va demanar si podia posar-la en contacte amb el germà d’un company meu... Li vaig dir que el camí més recte era la Roser, que coneixia el sector químic i força gent que hi treballava, i que li facilitaria algun contacte. La meva proposta no li va agradar. Em va donar allargues i vaig decidir no implicar-m’hi. Em va quedar clar: no volia demanar ajuda a la Roser, i no vaig entendre per què... Després em va dir que ho deixava... Bé, tot el que et vaig explicar per telèfon —va dir en Lluís.

—Quan va ser això?

—La primera conversa, no sé, deu fer un mes, o més, no sé...

—En vas parlar més vegades, amb ella, del tema?

—Sí, uns dies després. Em sabia greu no haver-la ajudat i li vaig trucar. Em va dir que si obtenia aquesta informació la podien fer sòcia del despatx. Vaig pensar que ho intentaria per una altra banda. Al cap d’una setmana hi vaig tornar a parlar per demanar-li si havia trobat algú. Em va dir que li havia demanat a la Roser. Vaig recomanar-li que l’hi expliqués tot, que li digués que la informació la necessitava per al despatx, que la farien sòcia... Que la Roser l’ajudaria. A la setmana següent li vaig demanar com estava el tema. Em va dir que no l’hi havia explicat tot... Li vaig trucar per telèfon i em vaig enfadar, no ho entenia... No ens vam veure fins a l’aniversari...

En Lluís va fer un glop directament de l’ampolla. La Mònica i l’Albert escoltaven amb la gola seca i també van aprofitar la pausa.

—I jo burxant la Roser perquè aconseguís més informació... —va dir l’Albert bellugant el cap.

—Lògic... En la festa d’aniversari de la Roser vaig tornar a preguntar a la Lali com anava i em va dir que li havia demanat per parlar i que la Roser li havia dit que no era el moment, que estàvem d’aniversari i que ja trobarien una estona. No em va dir que l’afer ja s’havia complicat i que la Roser li demanava detalls perquè li havien dit que algunes informacions no eren exactes. La Roser es va mostrar emprenyada amb ella. Jo també. No vam parlar més. De fet, ens vam evitar... Alguns van notar la tibantor, però com que tenim fama d’inseparables no ens van fer ni cas. Abans, jo havia parlat amb la Roser, que em va dir que ja sabia que la Lali no havia estat clara ni sincera. I fins avui...

—Jo vaig investigar tot el que vaig poder gràcies a uns col·legues de l’administració de l’empresa. Fa anys que ens coneixem i tenim bona relació. De seguida vaig arribar a la conclusió que a la Lali li havien donat una informació incorrecta. Voluntàriament o involuntària, ves a saber. Tots em van assegurar que les empreses del grup anaven bé i que no hi havia cap problema laboral a l’horitzó. Hi havia negociacions per comprar uns laboratoris petits i, a llarg termini, uns altres de més grans... La informació podia tenir-hi alguna relació, però...

L’Albert va fer un descans, es va acomodar a la cadira. Es va tapar la boca amb la mà mentre pensava... i va continuar.

—Jo coneixia les negociacions del grup per comprar els primers laboratoris. El gerent, que és amic d’un soci del grup, m’havia proposat la direcció tècnica del nou grup que es formaria a partir de la compra. La Roser ho sabia i per això, quan jo li vaig demanar que no digués el meu nom, ni donés el meu telèfon, va pensar que era per no perjudicar-me en un futur.

—Molt intel·ligent —va dir la Mònica.

En Lluís es va posar les mans al cap. Es va gratar els cabells. Se’l notava inquiet pel que els explicava l’Albert...

—Em sembla que el germà del meu company no hauria aconseguit la informació que tu podies aportar-li —va dir en Lluís.

—No, però tu eres una opció molt discreta i directa. Possiblement li van demanar màxima discreció. Des del principi ha estat un joc de malabars.

—No t’has de sentir malament, Lluís. No ho vas veure clar i vas donar la teva opinió. Li vas recomanar el camí més directe —va dir la Mònica.

—Opino el mateix. Les converses entre la Roser i la Lali no es concretaven i les demandes canviaven. Sembla evident que l’Albert i la Roser anaven amb peus de plom. Crec que cada vegada que la Roser li plantejava algun dubte ella demanava més informació a qui fos del despatx...

—Inicialment, la Lali va demanar una informació laboral perquè ningú no sospités res, ja que sempre ha treballat en aquests temes... —va dir la Mònica.

—Sí. Suposo que depenent del contacte, devien acabar parlant de la situació econòmica... Jo tinc bons contactes amb el sindicat de fa temps i vaig preguntar-ho per confirmar la informació. I em van corroborar les meves sospites: el sindicat no tenia cap coneixement de cap expedient de regulació a l’horitzó... Tenien la informació dels mateixos afiliats de l’empresa. Uns dies després ho vaig tornar a preguntar... Res. Em van demanar si podia esbrinar d’on sortien les informacions i va ser quan vaig demanar el nom del despatx i el de l’advocat que ho demanava, per veure si es podia relacionar amb algú del grup o si algú els coneixia. Un dels gerents de les empreses em va fer notar que aquest tipus de gestions s’encarreguen a altres professionals, no a despatxos d’advocats o a una advocada laboralista... I em va fer pensar que darrere hi havia altres interessos i que totes les informacions que demanaven eren excuses, i que fins i tot ja les sabien i només les sol·licitaven per veure què era capaç d’esbrinar la Lali... —L’Albert va fer un glop i va continuar:— Primer vaig pensar que l’encàrrec podia venir de la competència... Fins que vaig veure que el que els interessava era la situació financera, econòmica i, potser, els plans de futur a curt termini... I vosaltres em vau explicar el tema de fer-la sòcia. No té gaire sentit... La Lali obtindria uns beneficis personals: sòcia del despatx amb participació de beneficis i potser alguna cosa més... El despatx on treballava la Lali va ser fundat per uns advocats catalans, em va explicar la Roser. Un bon embolic que encara no està clar...

—Et vas prendre moltes molèsties —va dir en Lluís.

—No et pensis. La informació ja la tenia i era real. El que feia era confirmar-la amb els contactes de l’empresa i del sindicat. I el meu amic gerent es va interessar per saber-ne més coses, per tant, podia ajudar-los a tots dos i, de pas, treure’n l’entrellat... Amb la informació que teníem vam anar lligant caps.

—L’empresa en sap res?

—No. Només el gerent. Hi tinc bona relació i vam tenir una petita conversa privada. Me’n va explicar més detalls i ho vam anar entenent tot. Vaig saber el nom dels laboratoris que volien comprar i quan es faria l’operació de fusió...

—Molt bé, oi? —va dir en Lluís.

—Sí, sí. Això era el que li volia dir a la Roser, que no s’havia de preocupar per res, que estava tot controlat. Havíem parlat força vegades de l’evolució dels respectius laboratoris.

—La fusió no era amb el laboratori de la Roser? —va preguntar la Mònica.

—No, són uns petits laboratoris sense importància. El propietari volia traspassar el negoci, els fills no s’hi volien dedicar i ell es volia jubilar. Més endavant l’empresa tenia previst una altra operació de compra, que tampoc no eren els laboratoris de la Roser...

—Carai, quin embolic! —va dir en Lluís.

—Sí, de primera magnitud. Suposo que més d’una vegada la Lali devia pensar a llençar la tovallola, no ho sé... Crec que cada vegada que li demanàvem alguna cosa, ella feia la consulta. Li venia molt ample el tema perquè l’encàrrec es va fer perquè no esbrinés res.

—Hi ha una cosa, Albert, que m’estranya...

—Quina?

—No sé, malgrat tots aquests embolics, continuaves volent ajudar la Lali?

—No era només ajudar la Lali, també feia mèrits davant del gerent i, per tant, a favor del meu futur lloc de treball i la meva posició... Però sí, estava i estic disposat a ajudar-la.

—Perdona, però se’m fa estrany... —va dir en Lluís.

—Ho entenc. D’entrada, si puc ajudar algú, ho faig, sempre que no perjudiqui algú altre. En aquesta ocasió m’ho demanava una amiga per a una amiga seva. Jo vaig insistir que no donés ni el meu nom ni el meu telèfon perquè no sabia qui era i volia una certa seguretat... Quan vaig veure que fins i tot per a la mateixa Roser era un trasbals haver de fer d’enllaç vaig saber que era la Lali.

—La coneixes?

—Personalment no, però... —es va aturar i va fer un altre glop—. M’hauria agradat no haver-ho d’explicar...

—Explica’t... —va demanar en Lluís.

—Fa un any, va morir el meu pare. Al llit de mort em va explicar una cosa que no m’hauria imaginat mai. Això que us explicaré no ho sabia ni la Roser. No vaig tenir valor de dir-li. Suposo que per remordiments, el pare em va explicar que ell havia denunciat el germà de la Lali. Jo li comprava coca i el meu pare va considerar que m’estava destrossant la vida. Per això la volia ajudar. Crec que l’hi devia... Les actuacions del meu pare van provocar la pèrdua del seu germà a la flor de la vida.

—Però tu no vas tenir-hi res a veure, amb la mort, i el teu pare tampoc, oi?

—Espero que no, però jo consumia i n’hi comprava. Quan va sortir de la presó..., cada cop es relacionava amb gent més conflictiva. Allà dins va conèixer molts joves desesperats, sense sortida... Sempre he pensat que la presó no fa cap bé a ningú...

La Mònica i en Lluís es van mirar. Seguidament, tots tres van estar callats una estona, evitant-se i jugant amb les ampolles de cervesa quasi buides. Dues hores abans la Mònica i en Lluís no s’ho haurien imaginat, el que acabaven d’escoltar... Pensaven que la Lali amagava alguna cosa que no els havia explicat, però això de l’Albert havia estat una autèntica sorpresa.

—Sabies que el dia de la detenció anava amb la Roser?

—No, no ho sabia, no em doneu més detalls. He estat molt sincer. Ara us vull demanar dos favors: no li digueu qui soc a la Lali i esborreu els missatges del mòbil de la Roser.

—D’acord. Esborrarem els missatges, però abans li direm a en James. I pel que fa a la Lali, no li explicarem tot això, però... la podríem ajudar o no? —va dir la Mònica.

—Sí. És clar que sí. Us vull explicar una altra cosa. El gerent d’una de les empreses està desviant diners amb factures falses. Una amiga meva, la Mercè, ho va descobrir i la va fer fora. L’amic meu de qui us he parlat serà el futur gerent del grup. Vol contractar la Mercè i que jo sigui el director tècnic. Aprofitant els canvis, vol treure’s del damunt el gerent que ha estat estafant. Pensem que és ell qui ha demanat la informació per saber què poden descobrir... Sospita coses, perquè veu moviments i reunions de futur i, òbviament, no compten amb ell. Creiem que està movent fitxa, que busca informació en contra del meu amic... És possible que sigui ell qui hagi fet l’encàrrec perquè és amic personal d’un dels advocats. És una hipòtesi força plausible.

—Ara sí que... no sé què dir-te —va afegir en Lluís amb els ulls ben oberts i la mirada fixa—. Se’n podia treure molt profit, d’aquesta història.

—Necessites el nom de l’advocat que li fa els encàrrecs? Podem intentar esbrinar-lo —va dir la Mònica.

—Ajudaria força...

—Jo te’l facilitaré i tu, a canvi, intentes ajudar la Lali perquè aconsegueixi ser sòcia. Em sembla que li fa il·lusió.

—Compteu-hi. La informació que tinc és molt valuosa. Us la lliuraré en un sobre amb les diverses possibilitats. I amb unes instruccions perquè pugui jugar bé les seves cartes...

—D’acord. Jo parlaré amb la Lali i obtindré el nom de l’advocat del despatx. Com li farem arribar la informació?

—Ho pensaré... Tenim més d’una possibilitat.

—Us veureu a l’enterrament... —va dir la Mònica.

—Sí, i és molt important que no m’hi relacioni, no ho suportaria.

—No us heu vist mai, oi?

—No. Ni una vegada... No sé com és i ella tampoc coneix la meva existència, i així ha de continuar.

—N’estàs segur?

—I tant. Mon pare ja va fer prou mal. Jo tinc l’oportunitat d’ajudar-la, ja està...

—D’acord. Ho farem com tu vulguis.

—Com podem estar en contacte? El meu número de telèfon ja el teniu. Però jo, si necessito res, no...

—Et passo el meu mòbil —va oferir la Mònica.

—Bé, doncs, tot aclarit —va dir en Lluís.

—Crec que ha valgut la pena —va afegir l’Albert.

—Doncs sí —va contestar la Mònica.

—Si hi ha res més, ja m’ho fareu saber. I aviseu-me per anar a l’enterrament.

—D’acord. No et preocupis, t’avisarem —va dir La Mònica—. Compta que serà diumenge.

Es van aixecar i van encaixar altre cop. L’Albert va marxar. En Lluís i la Mònica van sortir darrere seu. En Lluís el va seguir amb la mirada fins que la cantonada del carrer el va engolir. Es van veure lliures. En Lluís i la Mònica es van mirar. Tenien ganes de comentar tot el que acabaven de descobrir... Volien estirar les cames i pair-ho tot.

CAPÍTOL 37

Van caminar mirant a terra i en silenci entre la gent de la plaça. En Lluís anava amb les mans a la butxaca i la Mònica jugant amb el dit a rinxolar-se uns cabells. Van enfilar la Gran Via i van parar per esperar que el semàfor els donés pas.

—Lluís, què t’ha semblat? Has desconnectat a mitja conversa o només m’ho ha semblat?

—No. Ho semblava, però seguia el que dèieu. Estava pensant en les casualitats que es donen en un moment. S’ha fet realitat aquella frase de Paulo Coelho: «Quan vols alguna cosa, tot l’univers conspira per ajudar-te a aconseguir-la». Ja no has d’investigar gaire cosa més d’en Carles. Que fort... T’ho esperaves?

—No. No fa ni dotze hores que en parlàvem i ja ho veus. Un pare preocupat pel seu fill. Com si no pogués trobar altres camells... I potser menys escrupolosos... Maleïdes circumstàncies, saps?

—És increïble... La Roser volia saber què havia passat aquell matí i la resposta la tenia a tocar. Quin disgust, si ho acaba descobrint! Per sort, l’Albert no va ser capaç d’explicar-li... Què hauria fet?

—I nosaltres? Què farem?

—Els homes no som gaire valents, Mònica. I nosaltres només tenim dues possibilitats: o l’hi diem o callem per sempre. Ho enviem al subconscient i en llencem la clau. No tenim més solucions, no sé...

—Les coses no són mai blanques o negres. Tenen molts matisos, saps?

—Creus que aquesta demanda de la Lali també l’afavoreix?

—És possible... Segons que en faci, saps?

—Per què ens ho ha explicat tot? No ens coneix de res... I si ho expliquem a la Lali?

—Tots hi perdrien. La Lali no tindrà la informació que necessita i no serà sòcia. L’Albert no rentarà la seva consciència... Per tant, no et preocupis, tot sortirà bé, saps?

—No t’ha fet la impressió que una part del relat se la podia haver estalviat? Sap moltes coses... Ens ha parlat del gerent, que és amic seu... Sap el nom del despatx, nosaltres no el sabíem... Un despatx amb un nom molt estrany, oi?

—Deu ser l’abreviatura d’alguna cosa... O el cognom del primer client... Jo conec un amic que buscava un nom per a un negoci, anava caminant per un carrer i va agafar les tres primeres lletres de tres cartells que va veure. El nom és estrambòtic i no té cap relació amb el negoci, però ell va fent calaix. T’has fixat que quan ha parlat del gerent ha aixecat una mica la veu? Com si estigués pensant en alguna altra cosa...

—No. Carai, Lluís, cada cop ets més Montalbano, no se t’escapa res... De tota manera, li haurem de preguntar a la Lali. Haurem d’escoltar la seva versió. Li podem dir que hem parlat amb qui estava en contacte amb la Roser i ens ha explicat que bla, bla, bla...

—Estàs segura que no aixecarem sospites?

—N’estic segura. I tu?

—Jo aniré amb compte. No t’ha trucat en James?

La Mònica va buscar el telèfon a la bossa. Aquell dia portava la grossa, tot anava a parar al fons i trigava a trobar-lo. El va obrir i va comentar a en Lluís la quantitat de whatsapps que tenien. No n’hi havia cap d’en James, però del grup, un munt. Tard o d’hora els haurien de llegir, els altres no entendrien que no diguessin res. De fet, ja començaven a fer-los apel·lacions directes.

—Avui m’agradaria llegir-los, seguir el que van dient, m’hi veig amb cor —va dir la Mònica.

—Jo també ho faré, però abans hem de trucar a la Lali.

—I pensar què li diem, que sigui creïble.

—D’acord. On podríem anar per enviar-li uns missatges? Un lloc tranquil, on poguéssim picar alguna cosa. No tens gana?

—Una mica. Al bar dels vermuts a prop del mercat de Sant Antoni. Ens n’hem d’aprendre el nom. Et ve de gust caminar? —va dir en Lluís.

—Sí, ho necessito. Estem suposant que ens contestarà i potser està ocupada... O no pot... Mil coses...

—Hem d’assegurar-nos que vindrà.

—Ahir em va dir que vindria i que passaria per casa aquest vespre —va dir la Mònica.

—D’acord —va afegir en Lluís—. Amb una mica de sort ho enllestim.

Al bar hi havia una taula ocupada per una parella que es treia la son de les orelles amb uns cafès que remenaven de manera automàtica, sense posar-hi el sucre, que era al platet. El cambrer, amunt i avall, anava carregant les neveres. Tot estava de cap per avall. La nit havia estat intensa i molt moguda. Feia poc que havien obert per endreçar i se’ls havien colat uns clients. La Mònica i en Lluís van ser els segons. Quan van entrar el cambrer se’ls va mirar amb cara de pomes agres. Van seure a la taula del racó, allunyats de la parella. La Mònica va treure el telèfon i va començar a escriure.

Mònica: Hola, Lali, ets aquí o a Madrid?

Van passar uns segons, la Mònica va dir a en Lluís:

—Estem de sort! Està en línia, a veure què contesta.

—Li diré que hi som tots dos.

—Inventa’t una excusa...

—M’has acompanyat a comprar unes sabates, però no n’he trobat cap que em fessin el pes... no sé...

—Lluís, mira que ets dolent posant excuses! Està contestant.

Lali: Soc a Madrid, se m’ha girat feina extra.

Mònica: Podràs venir?

Lali: Sí. A primera hora de la tarda agafaré l’AVE. Ja et vaig dir que vindria per anar a l’enterrament. Ja en sabeu l’hora?

Mònica: No encara. El més segur és que sigui diumenge. Voldràs parlar en nom del grup?

Lali: Sí, però m’heu d’ajudar.

Mònica: I tant. No et preocupis, tots t’ajudarem. Vine a casa i ho prepararem.

Lali: D’acord. Deixaré la bossa a casa i vindré. Ho faré jo sola?

Mònica: No, en Lluís també parlarà. És aquí, de voyeur. Està mirant el que escrivim...

Lali: On sou?

Mònica: A Barcelona. Teníem ganes d’escampar la boira. L’he acompanyat a comprar-se unes sabates, però no n’ha trobat cap que siguin del seu gust i després de mirar tres sabateries hem anat a un bar a fer un vermut. Un dia t’hi portarem, és interessant i ens agrada molt...

Lali: Ja li val, a en Lluís, no trobar cap parell de sabates que li agradin. Tan cagadubtes com sempre. Segur que no hi ha bars a Cornellà...?

Mònica: Potser sí, però és per canviar. Ja saps que a mi m’agrada anar a Barcelona una estona. Després cap al poble. A la tranquil·litat. Barcelona cada dia és més estressant...

En Lluís va estirar el mòbil a la Mònica.

Mònica: Lali, no et passis. Lluís.

Lali: Vaja, no has trigat gaire a infiltrar-te, eh, Lluís? Us deixo, que he d’acabar uns escrits. Fins després, macos...

Mònica: Ja discutirem sobre els meus dubtes aquest vespre... Lluís.

Lali: Quan vulguis, nano!

En Lluís va obrir el WhatsApp del grup i es va disposar a llegir la conversa còmodament, amb les cames ben estirades.

—Alguns ens demanen que ens manifestem —va dir en Lluís.

—Quan els hagi llegit, escriuré algunes opinions —va dir la Monica.

En Lluís va assentir amb el cap sense mirar-la. Estava concentrat en la lectura.

CAPÍTOL 38

Dissabte, 23 de maig, 13.27 h

Roser

Javier, Joan, Lali, Lluís, Maria, Miquel, Montse, Narcís, Pedro, Pepa, Rafa, Rosa, Sara, Tei, Tessa, Toni, Tu

Javier: A mi em sembla bé que ho facin la Lali i en Lluís.

Miquel: A mi també.

Tei: D’acord, però si la Mònica s’hi veu amb cor i ho vol fer, cap problema. O si volen sortir els tres... a mi, també m’estaria bé.

Toni: La Lali segur que podrà venir?

Montse: Totes dues poden fer-ho.

Narcís: Vinga, noies i nois, gairebé ha parlat tothom.

Rafa: I els afectats? Per què no parlen ara?

Miquel: No hem llegit l’opinió ni d’en Lluís, ni de la Mònica, ni de la Lali des de fa estona.

Miquel: Ei, digueu alguna cosa. On sou?

Narcís: Hem d’anar pensant en el contingut...

Pedro: Els que més la coneixien són la Lali i la Mònica. Ens podrien il·lustrar, en comptes d’estar callades. Noies, s’imposa una aparición estelar...

Tessa: Però tu no ets en un congrés?

Pedro: Sí, però he sortit de la sala. Ara parlen unes farmacèutiques i ja saps...

Miquel: Ui! Quin perill. Has fet bé de marxar. Et felicito!

Sara: Jo a la Mònica la vaig conèixer en una cèl·lula del partit i el que més recordo és que era molt primmirada amb els pros i contres de totes les qüestions. Demanava mil aclariments, i si no ho veia clar, més i més aclariments, fins que quedava tot esclarit. La resta ens conformàvem amb menys explicacions, perquè no ens plantejàvem ni la meitat de les qüestions.

Maria: Doncs a mi era el que no m’agradava. Les reunions al centre s’allargaven més de mitja hora pels seus aclariments. Crec que la vida és més senzilla, no cal donar tantes voltes a les coses com feia ella.

Pedro: Jo només us puc dic que l’admirava molt. A mi em va ajudar en temps difícils, me l’estimava.

Miquel: A tu, Maria, t’agraden més les consignes. Perdó, vull dir els dogmes. Directament les creences, oi?

Narcís: Nois, anàvem bé. No ho espatlléssim pas...

Miquel: Aquest xat no té normes, oi?

Javier: Solidària.

Pepa: Amiga dels seus amics.

Narcís: Bé, ja tornem a anar per feina. Paraules clau.

Rafa: I què farem? Les encadenarem?

Miquel: No. Ja sortiran unes paraules representatives i emotives i podrem construir un text magnífic.

Pepa: Íntegra.

Lluís: Ho sento, m’havia quedat enrere. Confirmat, la Lali arriba aquesta tarda. Crec que anirà a casa de la Mònica. Ho podem preparar junts des de la distància. Nosaltres, presencialment, amb les vostres aportacions. M’agrada el que heu dit fins ara. Ho aprofitaré.

Narcís: Ja era hora. Pensàvem que us havíeu perdut... Ara només falta la Mònica.

Toni: Vinga, endavant, idees...

Lluís: Aquest matí, la Mònica i jo hem estat fent gestions que teníem pendents i que no podien esperar. Ara som en un bar fent un aperitiu abundant que servirà de dinar..., crec, no sé.

Miquel: Bon profit. I quan feu aquestes coses, penseu en els amics...

Toni: Nois, que anàvem molt bé...

Narcís: Doncs s’espatlla contínuament, què vols fer-hi, les coses són així. Què hi farem! Apareix en Lluís i comença la dispersió... Sense acritud, Lluís...

Lluís: D’acord. Ja callo, no sé, em semblava que havia de dir alguna cosa.

Tei: Carai! Ho havia deixat al matí i veig que seguim com sempre... Tenim una data, eh? Recordeu-ho. Si voleu, després podem conservar el grup de WhatsApp per dir-nos les ximpleries que vulguem i xerrar del que ens doni la gana.

Maria: Lluís, tu com sempre. No t’agrada una cosa i ja vols marxar o callar. Noi, que ja ets una mica grandet... A veure si ets més responsable.

Lluís: Què vol dir com sempre? I tu què? Un dia...

Joan: Hola a tothom! De què va tot això? Una altra vegada us heu enganxat per temes que no toquen... Ja aclarireu les diferències on sigui. Ara, anem per feina.

Narcís: No tenim remei. Necessitem un moderador...

Lluís: Em sembla molt bé. Tu mateix, Narcís. I amb tu, Maria, ja xerrarem un dia d’aquests amb tranquil·litat.

Joan: Ui, aquests dos s’enganxen massa sovint... A veure si després de les baralles vindrà l’idil·li...

Lluís: Ni boig.

Maria: Ves a la merda, Lluís!

Narcís: Tranquils! Una mica de paciència! No perdéssim els papers.

Miquel: Aquests dos que s’arreglin quan vulguin i on vulguin, però a mi m’agradaria saber de la Lali, m’agradaria llegir algunes paraules seves...

Rafa: Últimament està molt callada, molt reservada. El dia de l’aniversari de la Roser, la Lali i en Lluís també estaven poc xerraires... Ells, que no callen ni sota l’aigua...

Miquel: Lali, que amagues res? T’has convertit en...? Has entrat en alguna secta? Parla. T’escoltem. I potser et comprendrem o t’alliberarem...

Maria: Deixeu-la en pau. Treballa molt i no té temps per ximpleries. Ha dit que vindrà i vindrà.

Miquel: Maria, t’has convertit en la defensora dels pobres... A la Lali, no cal que la defensis. Ho sap fer sola. I ho fa molt bé. Millor que tu.

Maria ha deixat el grup

Javier: Baixa col·lateral.

Narcís: Lali, manifesta’t, que s’esvalota el galliner. Digues alguna cosa. Que ja ho veus, no avancem, ni avançarem i perdem efectius...

Mònica: A mi em sembla bé que ho faci la Lali. I no us preocupeu per res. La Lali tenia feina aquest matí i sortirà a primera hora de la tarda. Segurament tenia el xat en silenci, però fa poc he parlat amb ella i m’ho ha confirmat...

Narcís: Proposo esperar fins que s’incorpori la Lali, perquè vagi prenent nota de les paraules clau. Tothom callat! També ho pot mirar tot seguit. Més idees... Lluís, com a administrador, podries tornar la Maria al grup. No volem baixes.

Lluís: Ara no. Estic emprenyat. Que s’esperi al racó de pensar...

En Lluís va deixar el mòbil i va agafar el diari per donar-hi una ullada. La Mònica va obrir el bloc de notes del seu telèfon i va teclejar algunes coses mentre esperaven les tapes calentes. Eren una delícia, bones de debò, excel·lents. Ja els havien dit que trigarien una estona, però havia valgut la pena esperar.

CAPÍTOL 39

A dos quarts de set, en Lluís va tocar el timbre del pis de la Mònica. Li venia de gust un cafè per acabar-se de despertar d’una migdiada més llarga del necessari i per oblidar l’accident que acabava de veure. La Mònica feia estona que escoltava una selecció de mantres que havien aconseguit calmar-li la ment. El menjador feia olor de fragància de lavanda. Van començar a planificar el que farien i què li dirien a la Lali. La Mònica l’hi va repetir diverses vegades a en Lluís, perquè no se li escapés res ni del telèfon, ni de la conversa amb l’Albert. La Mònica havia introduït el contacte de l’Albert al seu mòbil, per si el necessitava, i el va guardar a l’habitació, en mode silenci. En Lluís feia cara de circumstàncies i mostrava un cert desinterès pels comentaris de la Mònica, sense protestar...

—D’acord. D’acord... No xerraré gaire. T’ho deixaré a tu. Quan venia cap aquí he vist un accident entre dos cotxes i m’ha vingut a la ment la Roser. Segur que el cotxe que vaig veure prop de la feina el dia de l’accident era el seu. Quina merda! Poc m’ho podia pensar en aquell moment.

—Suposo que durant un temps moltes coses ens la recordaran, saps? S’han fet molt de mal?

—No. Uns cops al front i res més. Saps a quina hora arribarà la Lali?

—No m’ho va dir. Crec que anirà a casa seva, deixarà la bossa i vindrà. Pensava preparar alguna cosa per sopar, saps? T’apuntes?

—Sí. I tant! O voleu compartir intimitats i secrets inaccessibles per a mi? No sé...

—Si volgués compartir secrets, no et convidaria. Et faria fora i llestos, saps? Has mirat el xat?

—Fa una estona. No hi ha res de nou. Suposo que l’haurem d’animar nosaltres.

—No. Deixem que ho faci la Lali.

Una hora més tard, la Lali era a la porta del pis. Les dues amigues es van abraçar. Els queien unes llàgrimes de sofriment i complicitat pel que havien viscut. En Lluís les va mirar amb compassió. Van passar prop d’un minut abraçades. Recordaven temps pretèrits i moments feliços d’anys i anys.

—Ara només en quedem tres, del grup d’inseparables —va dir la Lali.

Van seure al voltant de la taula.

—Lali, has llegit les últimes converses del xat? —va preguntar la Mònica mirant en Lluís.

—Sí. Al tren he tingut temps de llegir-les amb calma.

—Esperen que diguis alguna cosa. Que asseguris que ho faràs. Nosaltres hem enviat missatges explicant que ho faries... —va dir en Lluís.

—Ho faré més tard. Tenim feina. Si pot ser, anem per feina i no perdem el temps amb vaguetats —va demanar la Lali.

—Lali, abans de centrar-nos en el tema de la Roser, crec que hauríem de parlar d’una cosa, saps?

—Ho trobo molt necessari i saludable, perquè si no estarem fent una cosa i pensant en una altra que tenim pendent —va comentar la Lali.

—Com tens ara la informació que t’havia demanat el soci del despatx? —va demanar la Mònica.

—Del despatx hi ha dos temes pendents. Però no sé com ho podria continuar, perquè la Roser era qui tenia el contacte. No ho sé, potser ho he de deixar. De fet, tampoc no m’havia dit gaire cosa. Més aviat m’havia desmentit afirmacions que m’havien fet... Ara ja no és el que més em preocupa. La vida és tan fràgil que val la pena prendre-se-la amb serenor i no deixar que res interrompi el teu camí...

—La Roser no t’havia dit qui era la persona que li donava la informació? —va preguntar en Lluís.

—No i no ho entenc, perquè era més fàcil donar-li el meu el telèfon... És una cosa que he rumiat molt... Menys maldecaps per a la Roser... Era millor, oi? No vaig entendre per què ho va voler així.

—Potser la Roser treia la informació d’algun directiu de l’empresa i volia ser discreta, o d’algú que et volia ajudar però que no es volia comprometre — va afirmar en Lluís posant una cara molt creïble.

En Lluís va mirar la Mònica, que li va tornar la mirada ratificant el que acabava de dir.

«Ara dirà alguna cosa inconvenient...»

—No ho sé. Li hauré de dir al soci que no trobo més informació... —va dir mirant en Lluís amb ulls de derrota.

—Feia moltes setmanes que parlàveu del tema?

—Doncs, al final, gairebé unes tres. No he esborrat les converses. T’ho podria confirmar. Penseu que cada cop que li demanava una informació ella em deia que l’informant li replicava que no era correcta. I al final em va demanar el nom del despatx, però qui demanava la informació no era directament el despatx. Ho vaig saber al cap d’uns dies. Era una informació que volia un soci per encàrrec d’un amic. No entenc per què necessitava el nom... L’hi vaig donar, però després em va demanar més informació del despatx... Jo li explicava, al soci, el que m’havia dit la Roser i l’endemà volia una altra informació, que tampoc no era correcta, segons el contacte de la Roser... Era esgotador...

—I tot això sense noms, afegeix la Mònica.

—Què vols dir, sense noms?

—Que la Roser no et va dir el nom de la persona que li donava la informació...

—Exacte —va dir la Lali amb veu de cansada.

—I el teu soci no es cansava de tanta informació que no anava enlloc? —va dir la Mònica movent les espatlles.

—No. En Loez sempre contestava: «Et dic alguna cosa». És el soci més jove. Em cau molt bé... És molt agradable. Son pare va posar les peles per obrir el despatx amb altres tres socis. Ara s’ha jubilat i el fill s’ha quedat el despatx. És el soci majoritari. El primer el van obrir a Barcelona i fa un any es van traslladar a Madrid perquè hi tenien molts contactes i oportunitats de negocis. Hi treballem una dotzena d’advocats. Hi ha molta feina... Jo, al Loez, el vaig conèixer en unes jornades.

—Loez, quin cognom més estrany —va replicar en Lluís.

—Sí, el nom del despatx són les dues primeres lletres dels cognoms dels tres socis fundadors: LOTANA. Els altres es diuen Tarrà i Nadal. No van trobar un nom que els agradés i van optar per l’opció LOTANA & ASSOCIATS. I també col·laboren amb el despatx economistes, auditors, investigadors i d’altres que també són de Barcelona. Són molt útils per als clients. Jo només he tingut contacte amb un economista a qui vaig enviar uns documents d’un client perquè se’ls mirés i me’n digués alguna cosa... Per als clients és una bona solució, perquè si necessiten altres professionals els en podem recomanar o nosaltres mateixos fem les gestions...

—O sigui que, si hi entres com a associada, canviarà el nom del despatx?

—És l’última de les meves preocupacions... Per cert, abans d’escriure al grup tu i jo tenim un tema pendent força delicat.

—El vols comentar ara, Lali? —va dir la Mònica.

—I tant. Ara és un bon moment.

—Si voleu marxo a la terrassa.

Cap de les dues va contestar. La indiferència d’elles va quedar reflectida a la cara d’en Lluís.

—Va, com més aviat millor i ja ho deixem estar, espero que per sempre... Per què vols esbrinar el que va passar amb el meu germà després de tant de temps?

—Perquè la Roser no ho podrà fer mai...

—Tampoc no l’hauria...

—Lali, no vols saber...

—Saber què, Mònica? Qui el va matar? Qui el va denunciar? Qui li va vendre la merda massa pura? Ho va fer algú expressament? Què?... Mira, Mònica, no ho sé..., potser m’he acabat creient el que vaig dir als pares: va ser un accident desafortunat. En Carles era una bona persona i aquest mantra que els vaig anar repetint dia rere dia els va ajudar a tirar endavant. Tantes vegades ho vaig repetir que s’ho van creure... I crec que jo també, i també m’ha ajudat a tirar endavant a mi i a no pensar-hi cada dia.

—Però ara els teus pares no hi són. Pots fer el que vulguis, o deixar fer...

—La Mònica té raó, Lali...

—Home, tu també... Tu que n’hi compraves i que en continues comprant. T’has preocupat alguna vegada de qui és el que te la subministra? Quina és la seva vida? Les seves misèries? T’envejo. A tu no t’ha passat res...

—A mi no m’ha denunciat ningú —va dir en Lluís.

—I a ell sí? Ho saps segur que el van denunciar? Si teniu una prova que algú el va denunciar i m’ho demostreu, endavant... La teniu? La Mònica i en Lluís es van mirar, van abaixar una mica el cap i van negar amb un moviment. Van callar. Ja havien optat. Volien ajudar la Lali...

—Relacioneu l’entrada a la presó amb la mort del meu germà. I us penseu que jo no ho faig? Sempre. Però a vosaltres, ara, què us ha agafat? El meu germà em va explicar moltes coses de la presó quan va tornar a casa; es passava nits senceres sense dormir. El nivell de corrupció de molts funcionaris era bestial. Hi havia menors, més droga que al carrer, moria gent per sobredosi i ho feien passar per atacs de cor o altres malalties... I sí, és cert, el meu germà, quan va sortir-ne, volia fer alguna cosa contra aquelles injustícies. Si aquest en va ser el motiu o va influir en la seva mort, doncs no ho sé...

—Però, no sé, potser...

—Però potser què, Mònica? És molt difícil esbrinar res. Han passat massa anys...

—Mònica, potser la Lali té raó...

—Jo sí que ho sé. Jo no he trobat resposta al que per a mi és més important. Per què el meu germà o d’altres s’enganxen a la droga?

—No sé, els donaven dosis gratis per enganxar-los-hi... Ja comprarien després... Això és injust i crec que encara funciona. Ho sabíeu? —va dir en Lluís.

—Ho feien els camells per captar clients o era una estratègia comuna per enganxar tothom? —va preguntar la Mònica.

—No ho sé, crec que una mica de tot, no sé...

La Lali va mirar la Mònica amb cara d’incomprensió.

—Sabies que l’Església els considerava malalts? Mon germà no era un malalt, no va ser conscient d’on es ficava...

—Sí, ho sé... I d’altres els consideraven delinqüents, marginats, i ton germà no era res de tot això, saps?

—Ho sé, Mònica. En vam parlar moltes vegades... Volia deixar-ho. Ho volia fer sol. A la seva manera i, abans d’aconseguir-ho, algú va decidir per ell. Segurament li van donar una dosi massa pura. Conscients? Era tan adulterada la droga que es prenien... L’adulteraven per aconseguir-ne més beneficis. Els importava un rave el que els passés... I nosaltres? Vam fer res, a part de passar la responsabilitat a les autoritats perquè busquessin una solució? El destí final dels drogoaddictes és la mort per sobredosi, la sida o desenvolupar alguna malaltia mental... És un camí cap a l’infern, per a ell i per a la família...

—Lali, el teu germà tenia alguna idea del que havia passat? Si l’havia denunciat algú? En tenia cap idea? Ho saps?

—Tenia alguna sospita però, en sortir de la presó, les sospites es van esvair, Mònica. Sospitava d’un jove, però sembla que no hi va tenir res a veure... Era un consumidor de coca. Es coneixien poc... I aquell dia algú n’hi va demanar més quantitat perquè anava a una festa... Jo què sé...

—Ara sembla que no n’hi ha tanta, oi?

—Mònica, no siguis innocent. Com que no hi ha tanta droga al carrer?... Això és el que pensem... Ara es belluga a les discoteques i ja en veurem els resultats d’aquí a uns anys, d’aquestes drogues de disseny... I la que es belluga per les places només és visible pels consumidors. I no els importa fer els tractes en un parc infantil... Ara, el mercat, el controlen les màfies de l’est d’Europa. No sé si és millor o pitjor, o potser tot continua igual...

—No sé què dir-te, Lali...

—Doncs no diguis res, deixem-ho, ja està. Mirem endavant... I si voleu fer alguna cosa, fem-la en positiu. Tu, Mònica, estàs envoltada de joves... Doncs ja tens per on començar a treballar...

—I tu, Lluís, què hi dius?

—Mònica, encara continues pensant que s’ha d’esbrinar, o vols intentar-ho...?

—No. Potser tens raó, Lali. Potser és millor...

—Ho deixaràs?

—Sí. Potser tens raó, Lali...

—Mònica, no saps el pes que em treus del damunt.

—Apa! Noies, cas tancat, no sé... No hi donem més voltes...

—Ha arribat a cas? —va preguntar la Mònica.

—Doncs, apa! Llestos. No tornem a parlar més del tema. Anem per feina... Hem de preparar les paraules de comiat per a la Roser. Com ho fem?

CAPÍTOL 40

Mentre la Mònica pensava en la conversa que acabaven de tenir, en Lluís va anar a la terrassa a fer una cigarreta i la Lali va llegir els nous whatsapps del grup.

—Que divertit, en Pedro diu que fem una aparició estel·lar. Estel·lar no ho sé, però direm moltes coses. Oi que sí, Mònica? Divertit, en Pedro.

—I tant —la Mònica va tocar el braç de la Lali.

—Te’n recordes, de quan el vam conèixer?

—Vagament...

—Sí, dona. Era amic de la Maria i meu. Li enviaré un whatsapp privat perquè m’expliqui per què sempre diu que li tenia una gran estima, a la Roser.

—Crec que el primer dia que va venir amb nosaltres havíem quedat per anar al cine o al teatre a Sant Boi, em sembla, no ho tinc gens clar, saps?

—Era molt agradable. Treballava i estudiava el nocturn. El vam conèixer parlant castellà, després va començar a fer una barreja i ara ho fa com un joc, en tots els whatsapps. Diu que, a la feina, els companys s’emprenyen quan ho fa...

—Parla català correctament, saps? L’onze de setembre va venir amb nosaltres a Sant Boi per la carretera rondinant, no ho veia clar. Te’n recordes?

—Sí. Quan vam arribar a la plaça, li va sobtar molt la quantitat de gent que s’hi havia congregat. Era molt impressionant... A nosaltres també ens va sorprendre... Ara, junt amb en Narcís són els més entusiastes del procés, els més il·lusionats, els que tot ho veuen perfecte. La resta, quan tenim alguns dubtes, deixem que ens il·lustrin.

Va sonar el telèfon.

—Mònica, ja l’han portada al tanatori. Demà a les onze serà la cerimònia civil. L’acte durarà una hora aproximadament, després anirem a Roques Blanques. La setmana vinent portarem les cendres al poble de la Gemma. Ella ha volgut que dipositem les cendres al costat dels pares. En John i jo ho respectem perquè per a ella ha estat molt dur i està molt tocada. Quan anem a veure’ls aprofitarem per anar al cementiri. Tampoc som gaire d’aquestes coses...

—D’acord, James, ara ho dic al grup. Per cert, amb el grup hem triat algunes cançons, com ho fem?

—Quantes són?

—Tres o quatre.

—Bé, en John també n’ha triat un parell. Ja sabia que volíeu triar-ne algunes, ara l’hi comento i et tornaré a trucar. A veure com es pot fer...

—D’acord. Sou al tanatori?

—Sí.

—No crec que pugui venir aquesta tarda, James.

—No et preocupis.

—Ara et truco i concretem les cançons. Fins ara, adeu.

I dirigint-se a en Lluís i a la Lali:

—L’enterrament serà demà a les onze. Ara escriuré un whatsapp al grup.

—D’acord, pensa a fer totes les trucades. No et deixis ningú —va dir en Lluís.

—No, no pateixis.

—Has de trucar a més gent? —va demanar la Lali.

—Vull avisar un parell de persones que no són del grup. Tens algú a qui vulguis avisar, Lali?

—No, no penso en ningú...

Dissabte, 23 de maig, 18.45 h

Roser

Javier, Joan, Lali, Lluís, Miquel, Montse, Narcís, Pedro, Pepa, Rafa, Rosa, Sara, Tei, Tessa, Toni, Tu

Mònica: La Roser ja és al tanatori. La cerimònia és demà a les onze del matí. La durada prevista és d’una hora. Podem parlar dues persones. Podem anar-hi abans i fer companyia a en James i la família...

Miquel: D’acord, ens trobem demà abans de les onze, a dos quarts de deu?

Narcís: Bé, doncs la Lali i en Lluís tenen feina. Si necessiteu ajuda, ja sabeu on som...

Montse: Perfecte. Ens veiem.

Javier: OK.

Rafa: Narcís, em pots passar a buscar?

Narcís: Naturalment, a les nou?

Rafa: Perfecte.

—Escriuré pel privat al Pedro —va dir la Lali acomodant-se en un racó del sofà.

Lali: Pedro, estic preparant les paraules de record per a la Roser. Tu sempre has dit que l’estimes molt, per què?

Pedro: És una cosa personal. No ho sap ningú. Quan havia de començar Medicina, no tenia diners per a la matrícula perquè els vaig haver de donar a casa. La Roser va parlar amb els seus pares i me’ls van deixar. Uns anys més tard vaig saber per la seva germana que la Roser havia tornat una part dels diners als seus pares com si ho hagués fet jo. I a mi em va dir que només n’havia de tornar la meitat...

Pedro: Soc conscient que soc metge gràcies a ella.

Lali: No ho sabia. Quina història més entranyable...

Pedro: Ara no em fa res que se sàpiga. La Roser tampoc no va saber que la Gemma m’ho havia explicat... El seu pare era tan recte... Me l’imagino escoltant l’argumentació de la Roser.

Lali: Sí. El vaig tractar una mica més i tens raó. Ho era molt.

Pedro: Espero que demà diguem unes paraules que li facin justícia. Hem de destacar tota la seva generositat.

Lali: Esperem fer-ho bé, amb la col·laboració de tots.

La Lali va pensar que el que li havia explicat en Pedro ho havien de saber immediatament la Mònica i en Lluís.

—Us en recordeu? El pare de la Roser era un home que impressionava pel seu posat seriós, la seva alçada i les faccions de la cara, amb aquelles celles negres tan poblades. Tenia unes espatlles molt amples, al contrari del meu pare, que era més aviat baixet i molt afectuós. No sé si se’l prenien seriosament... Lali, la família va arribar un any abans que la coneguéssim, oi? —va dir la Mònica.

—Sí, més o menys.

—Tu ho recordes, Lluís?

—Jo? No recordo ni què vaig sopar fa dos dies... No sé... Recordo que el pare i la mare eren d’un poble molt petit de Tarragona, ara no en recordo el nom... La Roser deia que allà hi havia poques possibilitats per a la gent... Comentava que era injust que els territoris discriminessin les persones, que no hi hagués les mateixes oportunitats a tot arreu... Jo també m’imagino la Roser explicant la història d’en Pedro i demanant els diners als seus pares. Segur que ho va fer amb tant d’entusiasme que els va estovar...

—Segur que ho va fer molt bé. La prova és que ho va aconseguir —va dir la Lali.

—El pare va treballar a diverses fàbriques de Cornellà. Sempre que podia canviava de feina per tenir més responsabilitat i més sou... Tot per la família... Va treballar a Elsa, abans de la gran vaga, com a administratiu. La Roser deia que els treballadors en parlaven força bé. El seu pare els tractava amb respecte, en un temps en què la majoria d’encarregats i del personal d’administració de l’empresa no ho feia. Ho recordeu? —va afegir la Mònica.

—Sí. Ens estem posant nostàlgics —va dir la Lali.

—Quan hi va haver la vaga d’Elsa, la Roser ens convidava a totes les concentracions i manifestacions. Els treballadors eren a l’església de la plaça de l’Ajuntament... Ens deia que aquesta vegada hi anava per interès, no volia que els excompanys i amics del seu pare es quedessin sense feina... —va afegir en Lluís.

—Érem assidus a totes —va dir la Mònica.

—Sí. No necessitàvem gaires motivacions. Només una convocatòria i res més, no sé...

El soroll d’un nou whatsapp al mòbil de la Mònica els va treure dels records i els va tornar a la tangibilitat.

James: En John ha triat Imagine i Companys, no és això.

Mònica: Nosaltres: Imagine, L’aigle noir, de la Bárbara, i Margalida, de Joan Isaac. Les que ens agradaven a tots, i en especial a la Roser. Que triï en John.

James: D’acord. Te’n dic alguna cosa.

La Mònica va fer un whatsapp al grup per dir-los les cançons que havia triat en John, mentre la Lali, en veu alta, recordava les vegades que havien escoltat Imagine a l’habitació de la Roser.

—Lali, recordes l’habitació de la Roser?

—Era de color crema, molt suau, amb el sostre blanc. Força gran, la compartia amb sa germana. Tenien un radiocasset i un tocadiscos on tot el dia sonaven cançons de protesta. Fins i tot quan estudiàvem sonava alguna cançó, potser una música més tranquil·la, més relaxada, però... Les parets eren plenes de pòsters: el Che Guevara i d’altres...

—Quina admiració teníem pel Che Guevara...

—Sí, Lali, cada generació té el seu comandant, i a nosaltres ens va tocar el Che... No podia faltar a cap habitació. Però al seu costat, n’hi havia per a tots els gustos i esdeveniments polítics: de cantants, poetes, litografies de quadres... Ens estiràvem als llits per escoltar còmodament les cançons que no paraven de sonar. Ens posàvem de dos en dos a cada llit amb els peus tocant a terra per no embrutar res... Anàvem escoltant la música i interiorment anàvem somiant...

—Tu hi havies estat algunes vegades, oi, Lluís?

—Sí, però moltes menys que vosaltres... Jo, segons com, era el marginat del grup, no sé, de vegades tenia aquesta sensació...

Va sonar el WhatsApp. Era en James. La Mònica va llegir en veu alta.

James: En John diu que li agraden totes. Són cançons que ha escoltat moltes vegades amb sa mare. Ell ha triat Imagine i Companys, no és això; us en deixa triar dues o tres més i les repartirem al llarg de l’acte. Ah!, m’ha dit que les hauríeu de dur gravades per facilitar la feina al tanatori.

Mònica: D’acord.

—Què fem? No sé si és millor que les triem nosaltres o que ho faci el grup...

—Els podríem dir que tenen uns minuts, no sé.

—S’ho creuran? Ni en Lluís ni jo podem seguir les converses. Tenim prou feina a preparar les paraules de comiat...

—Els diré que triïn ells i que les gravin en un llapis de memòria. Us sembla bé? Ja me n’ocupo jo.

Dissabte, 23 de maig, 19.15 h

Roser

Javier, Joan, Lali, Lluís, Miquel, Montse, Narcís, Pedro, Pepa, Rafa, Rosa, Sara, Tei, Tessa, Toni, Tu

Mònica: He parlat amb en James i m’ha dit que en John ha triat Imagine i Companys, no és això. En podem triar dues o tres més i caldrà gravar-les en un llapis de memòria. Trieu-les vosaltres, en Lluís i la Lali estan concentrats. Graveu-les totes.

Narcís: No us preocupeu. Ens n’encarreguem nosaltres. Una pregunta: Suposo que les hem de gravar en l’ordre que volem que sonin, oi?

Mònica: Sí.

La Lali es va aixecar per agafar un bolígraf i uns folis per començar a escriure l’esborrany. Es va posar a la taula del menjador. Va demanar a la Mònica que posés Imagine com a música de fons i va començar a escriure el text. Els dos primers folis van acabar en forma de piloteta de tennis al costat d’una copa de vi mig plena. Va començar el tercer foli, el definitiu. Ara les idees lliscaven soles, a una velocitat vertiginosa. La Mònica i en Lluís se la miraven. Escrivia amb lletra de metge. Dues hores més tard, la Lali va agafar l’ordinador. Van fer una pausa per sopar i, a dos quarts de dotze, el text estava acabat. La Mònica va mirar el mòbil.

—Les converses per escollir les cançons han estat caldejades. Han escollit Imagine, Companys, no és això, L’aigle noir i el Cant de l’enyor,del Llach, la Maria del Mar Bonet i la Marina Rosell. Han canviat la tria... No sé per què s’han inclinat per aquesta última opció. No havia sortit fins ara... Demà ens ho explicaran, no tinc ganes de llegir totes les aportacions... Més de trenta. És tard i tenim molta son, oi? —va dir la Mònica.

—Em sembla fantàstica, la tria. En Miquel les portarà gravades. Crec que l’elecció del Cant de l’enyor a tres veus és la versió del concert al Camp Nou que vam anar a veure tots junts. Ho recordeu? Ens ho vam passar molt bé... —va afegir en Lluís.

—I tot el públic cridava «Som una nació!».Era impressionant veure tot el Camp Nou ple de llumetes dels encenedors... Ara no es podria fer, la majoria de gent ni fuma ni porta encenedors... I segur que està prohibit...

—Era maco veure totes les llumetes com cuques de llum que il·luminaven el camí...

—Ens vam acomiadar del concert amb Els Segadors, interpretada pels músics de l’orquestra i cantada pel Llach acompanyat de més de cent mil veus. Va ser memorable.

CAPÍTOL 41

En Lluís va obrir la porta. Van passar la Mònica i la Lali. Caminaven de puntetes per no fer soroll i per no molestar el patiment. Van anar cap a la sala de vetlla. El passadís feia olor de flors fresques de la botiga, barrejada amb olor de compunció. Es van trobar amb els familiars més directes conversant en veu baixa. La Gemma, en veure la Mònica, s’hi va acostar i es van fondre en una profunda abraçada. Es van saludar amb el marit, els fills i altres familiars que no coneixien. Hi havia veïns i companys de feina que anaven amb vestits foscos i parlaven en anglès. Dins la sala, hi havia en James i en John parlant amb una parella. Es van acostar amb prudència i van esperar que acabessin. En James els va veure i en John es va dirigir cap a ells. Es van abraçar.

«A en John se’l veu més adult. S’assembla al pare, prim i delicat, però amb una salut de ferro. Té els cabells de la Roser, potser una mica més rinxolats. Els porta pentinats diferent d’altres vegades, més llargs, llueix un nou look...Està guapo. Ara feia temps que no el veia... Sempre que venia a visitar-los, la Roser m’avisava i anava un dia a sopar amb ells. No he perdut mai la relació amb aquest jove que gairebé vaig veure néixer, i mira ara... Patint. No sé si serà igual a partir d’ara...»

Van parlar una estona amb tots dos. Van demanar d’entrar a veure la Roser tots tres. La Mònica s’hi va acostar i, a cau d’orella, li va dir alguna cosa. Van sortir-ne molt afectats, la Lali i la Mònica amb els ulls enrogits... La sala era més plena que abans i continuava arribant gent. En Lluís i la Mònica es van dirigir cap al passadís, s’hi van estar una estona i van sortir a fora a fumar. La Lali els va acompanyar...

—Els tanatoris deuen ser un dels llocs on més es fuma —va dir la Lali.

Va entrar l’Albert i es va dirigir cap a en James. Van arribar en Narcís, la Sara i en Rafa, la Maria. Es van saludar... En Lluís anava encenent una cigarreta darrere una altra i es passava la mà pels cabells. De lluny, va mirar la Maria. Des de l’exterior veia la porta d’entrada i el rellotge; de tant en tant donava un cop d’ull als papers que portava a la mà. S’hi va anar sumant la colla i van fer un petit rotlle on van començar a parlar una mica de tot i no gaire de res. Va arribar la Montse. Després de saludar, es va incorporar al grup.

—Rafa, com te trobes? —va dir en Lluís.

—Cada dia més bé, però no m’atreveixo a conduir, ni... Mira, ja hi som tots —va dir en Rafa en veure entrar la Tei i enToni, que feien d’apoderats a les eleccions municipals.

Es van saludar tots. La Tei i en Toni van mostrar les condolences a en James i al seu fill. Quan van tornar al grup van dir que havien de marxar al més aviat possible cap a l’Ajuntament. Tots els van mirar amb comprensió, no els van fer cap retret... No era ni el moment ni el lloc.

—D’aquestes eleccions el més interessant passarà a les vuit del vespre, o sigui que, si arribeu tard, no haurà passat res important. Crec, no sé...

En Miquel va assentir amb el cap. Com sempre, tots anaven vestits de manera informal. Uns pantalons texans, la majoria, i unes camises de colors discrets, apropiades per a l’ocasió. Les noies, amb una mica més de roba, portaven pantalons o faldilles, bruses i un jersei prim al damunt per acompanyar la temporada més inestable de l’any; estava ennuvolat. En Toni era el més formal de tots. Anava amb un vestit blau marí, sabates a joc i una camisa de ratlles amb el botó del coll descordat, l’uniforme de campanya. De la butxaca va treure la credencial d’apoderat i es va posar a jugar amb la pinça que s’enganxa a la roba. L’obria i la tancava posant el dit al mig...

En Narcís va obrir el mòbil per posar-lo en silenci i va mirar si tenia algun missatge. Tenia un whatsapp, el va llegir.

—En Joan no pot venir, li ha sortit un compromís —va dir en veu alta—. Fa temps que no hi tenim relació, era d’esperar...

—Doncs ja hi som tots —va sentenciar la Rosa.

Faltava mitja hora. La van gastar parlant de les eleccions, de les jornades de reflexió, de la insòlita i particular circumstància que es va viure l’any 2004. Va ser molt preocupant. En Miquel va explicar que ell havia estat patint tota la nit per si anul·laven les eleccions.

—És l’única nit que he dormit amb el mòbil a la tauleta de nit i la ràdio engegada per si passava alguna cosa excepcional.

Tots se’l miraven.

—Mira que n’ets, d’exagerat —va dir la Tei.

—A partir d’ara les jornades de reflexió seran especials, han cobrat una nova dimensió, sempre recordarem la Roser —va afegir en Lluís.

En John va cridar en Miquel i van marxar a preparar la música enregistrada que havia de sonar a l’inici i després de cada parlament.

Les persones de les diferents sales s’havien barrejat, sense saber ben bé qui era qui, ni de quina sala de vetlla eren... Tant se valia, els unia la pèrdua. L’Albert anava passejant discretament i es mirava la Mònica des de la distància. Van fer veure que no es coneixien...

Amb puntualitat, van sortir en James i en John, seguits dels familiars més propers, i la resta es van afegir a la comitiva. Arribats a l’auditori, van seure. S’acostaven moments molt emotius. A la sala hi havia el taüt i, penjada en un suport, una fotografia molt bonica de la Roser, de l’època dels somnis i les comeses pendents... La sala era plena de gom a gom, tots els seients ocupats. Hi havia persones dretes al final i en una part del passadís. Es va fer silenci. Va sonar Imagine. A la primera fila hi havia en James, en John, la Gemma i el seu marit, i la Mònica i en Lluís per sortir a fer la lectura. En John, sense més preàmbuls, es va aixecar i amb cara de dolor va començar les paraules de comiat.

—En primer lloc, moltes gràcies en nom de la família per acompanyar-nos en uns moments tan difícils. Avui donem l’últim adeu a la Roser, la mare amb la qual vaig compartir molts moments especials que sempre recordaré. Una mare que sempre tenia unes paraules de consolació per a tots els meus petits problemes, unes paraules amables, unes paraules amigues per fer-me passar les penes i les pors. Aviat em va ensenyar a mirar la vida amb tots els seus anversos i matisos, encetant una manera diferent d’educar un fill per a una societat més justa que tant desitjava... Hi tenia molta esperança, en la meva generació. Veia les possibilitats que tindríem i pensava que seria molt positiu, molt favorable. —La veu d’en John va començar a trencar-se.— S’ho mirava amb una certa enveja. Vaig aprendre’n moltes coses molt diferents. Fins i tot la música, que tant li agradava i de la qual encara gaudeixo i continuaré gaudint sempre... Em va relatar part de la seva joventut i d’altres temps anteriors, i tot això m’ha fet viure el meu present amb estima i respecte per tots... Moltes gràcies, mare.

En John no volia que la veu cada cop més trencada fos qui tanqués el parlament. El va escurçar una mica i va decidir acabar-lo ell mateix. Quan va acabar, ningú no va aplaudir. No s’hi veien amb cor, tothom es va quedar quiet. En John va anar a seure entre el seu pare i la seva tieta. La Gemma li va posar el braç al damunt... En John es va deixar acaronar i després va anar cap al costat del pare i va ser ell qui va acollir el pare, sensiblement afectat per les paraules que acabava d’escoltar. Va sonar Companys, no és això. Quan va acabar la Lali va començar a parlar:

—Companys, no és això és la música més utilitzada per mostrar el desacord davant molts esdeveniments. Podríem dir que és la banda sonora de gran part de la joventut de la nostra generació. Va arribar la democràcia i nosaltres teníem al cap el nostre imaginari particular. Cadascú el seu. El somni de la Roser sovint no coincidia amb el col·lectiu, que anava més a poc a poc... Lluny d’enfonsar-se, la Roser es mostrava comprensiva i ens feia veure que calia esperar una mica més, tenir paciència, que l’evolució era extraordinària i que viuríem moments esplèndids. Des de jove va tenir una intel·ligència especial per analitzar la realitat i gairebé mai no s’equivocava. Optimista i de la broma, deia, però ben informada. I transmetia aquest optimisme a totes les persones que érem al seu voltant. Positiva, sempre tenia unes paraules per capgirar la realitat i fer-nos veure’n la part favorable. Hem compartit moltes hores, molts dies, molts anys... La vida no és l’acumulació d’anys, mesos i dies i anar fent, qui dia passa any empeny. La vida viscuda és aquella a la qual al llarg dels anys vas posant més alegria, més somnis, més esperances, més il·lusions; i aquestes il·lusions les vas renovant i hi afegeixes noves esperances... —Va fer una pausa i va respirar profundament l’aire de la contenció.— I la Roser va aconseguir tot això i més. Va viure la vida amb intensitat. Et trobaré a faltar, et trobarem a faltar. Moltes gràcies, Roser, per haver compartit tants moments amb nosaltres.

Va tornar cap al seu seient. En John se li va acostar i la va abraçar. La Mònica va posar-se a plorar. Va sonar L’aigle noir i després en Lluís, més nerviós que cap altre orador per l’emoció dels que l’havien precedit, va començar a parlar de manera ràpida, com si sabés que el temps li podia jugar una mala passada.

—Parlo en nom del grup. Volem dedicar-li unes paraules que la representen molt bé. Solidària: recordo un dia que estàvem a la porta de TV3 fent una d’aquestes vagues que convoquem de tant en tant i va venir a passar una estona amb nosaltres. Ens va portar unes bosses de fruits secs per fer-la més entretinguda. Amiga dels seus amics: era capaç d’aconseguir l’impossible per a un amic. Una vegada, un amic no podia matricular-se a la universitat i la Roser va aconseguir-li els diners per poder-ho fer. Segura: més d’una vegada va defensar en solitari la seves idees, perquè estava convençuda que tenia raó. El temps generalment l’hi confirmava. No es deixava convèncer fàcilment i defensava les seves opinions. Vam aprendre’n molt, d’ella. Gràcies per tot, Roser.

Quan va haver acabat va sonar el Cant de l’enyor. Tothom es va posar dempeus i, de manera espontània, van començar els aplaudiments. Van sortir de la sala. Algunes persones s’acostaven cap a en James i en John per acomiadar-se i es van formar diversos rotlles. La Mònica, en Lluís i la resta del grup es van fusionar i van formar-ne un de molt compacte per contenir entre tots la pena. Tothom va coincidir que les paraules de la Lali i d’en Lluís havien estat molt encertades, i les cançons, molt adequades. En Miquel era el més afectat. La Mònica tenia els ulls vermells, però va llençar el mocador a la paperera. La Tei i en Toni tenien una certa urgència per marxar cap a l’Ajuntament. Van ser els primers a connectar els mòbils per veure si tenien cap missatge. En Miquel va somriure en veure-ho...

—Com van les eleccions? —va dir en Miquel.

—Sembla que hi ha més participació que fa quatre anys —va respondre la Tei.

—Això pot ser bo o dolent, depèn —va dir la Tessa.

—Abans es deia que el percentatge alt influïa en els resultats. Donava la victòria a les forces de dretes. Això va quedar en dubte després d’analitzar les dades de participació de diverses votacions —va comentar la Tei.

—L’única constatació veritable és que la dreta sempre vota i l’esquerra és més abstencionista i, si s’emprenya amb els seus, es queda a casa una bona temporada. S’absté fins que... Els joves són un cas a banda. Creuen que les propostes dels partits clàssics no defensen prou els seus interessos i a més estan decebuts amb tants casos de corrupció i contradiccions —va afegir en Toni.

—Crec que aquestes eleccions i les properes són una incògnita per l’aparició de nous actors, que poden aconseguir que els joves abstencionistes hi participin. Alguns segur que ho faran per primera vegada i per tant poden alterar molt els resultats. I les enquestes ja no són el que eren... no sé.

—Abans donaven unes previsions que després es complien. Tothom tenia clar a qui votaria un any abans; ara molts ho decideixen de camí al col·legi electoral —va dir en Miquel.

Tots van quedar una mica pensatius, però no volien encetar cap discussió apoteòsica de les seves, ni es veien amb cor d’aportar cap matís. La Tessa va mirar el rellotge. Tenien pressa, havien d’arribar d’hora. Era regidora i candidata del PSC i l’esperaven a l’Ajuntament per fer les primeres valoracions de les dades. La Rosa era al seu costat.

—Hem de marxar. Són les primeres eleccions després de la crisi que ha patit el partit pels posicionaments respecte del dret a decidir i de la sortida del sector nacionalista. Hi ha nervis —va puntualitzar la Tessa.

—Preveuen una fuga de vots cap a altres formacions. Les estadístiques els donen uns resultats minsos, estan espantats —va declarar apart en Narcís.

—La millor enquesta és el recompte de vots, però són pessimistes. Es veuen força preocupats —va afegir la Lali.

—Haurem de marxar d’aquí a vint minuts —va dir la Rosa.

—Quantes candidatures s’han presentat a cada localitat? —va preguntar en Narcís.

—Al nostre, quatre més —va continuar en Toni.

—I possibilitats de sortir? —va afegir en Narcís.

—Crec que totes poden obtenir regidors —va dir en Toni.

—Bé, potser reflectirà millor la societat i es faran polítiques més curoses —va comentar en Narcís.

—No totes obtindran resultat. Em sembla que no. A tu què et sembla, Tessa? —va replicar la Tei.

—No ho sé, potser és la novetat, o potser no. Aquesta gent ha fet molt de soroll. A tots els pobles hi ha candidatures que són agrupacions de petits partits i organitzacions locals que han promès moltes coses. Ja veurem si les poden complir. És complicat, no ho sé...

—S’han fet moltes coses amb els peus, és lògic que es reclamin canvis radicals, saps?

—És com quan érem joves. Per a nosaltres tot era possible i era més complicat que ara. A mi em sembla bé que la gent s’organitzi per aconseguir uns objectius, és el mateix que fèiem nosaltres... No hi ha tanta diferència, no sé...

—Imagina’t que ens haguessin dit que no ho podíem fer... Els hauríem engegat a pastar fang —va dir en Miquel.

La Mònica estava distreta, donava voltes al voltant del grup sense parar atenció a la conversa. Es va allunyar per llençar una burilla de cigarreta a l’únic cendrer de l’exterior. Va tornar. Els va seguir escoltant sense interès. En Lluís la va seguir amb la mirada. La Mònica no volia intervenir, no volia parlar del futur, no podia deixar de pensar en el present.

—Em sembla impossible, li quedaven tantes coses per fer. Parlava de projectes futurs, de llocs que volia visitar, de les properes vacances que ja començava a preparar... Les persones com la Roser sempre tenen algun propòsit pendent, alguna idea nova, algun objectiu per assolir, algun repte que els agradaria superar... Però un camió va arrasar-ho precipitadament... Segur que a partir d’ara la Mònica es prendrà les coses amb més tranquil·litat i gaudirà la vida segon a segon, i jo també —va dir la Lali.

—Mònica, sembla que no hi siguis! Va, anima’t, dona! —va dir la Tei, que estava escoltant molt atenta els comentaris que feien els de la colla.

—No passa res, ja m’aniré animant. Suposo que necessito més dies i ja tornaré a la normalitat...

—Ja heu anat a votar? —va preguntar el Javier.

Van contestar amb un moviment de cap. La majoria no hi havia anat, ho volien fer abans de dinar o a mitja tarda. En Lluís va proposar de quedar al cap de quinze dies a casa d’algú per anar a dinar i passar el dia per comentar els resultats.

—Els nous regidors paguen.

La Tei, en Toni i la Tessa es van mirar i els va semblar bé. La Tessa va oferir casa seva. Acabaven d’inaugurar un menjador d’estiu i una terrassa fantàstica amb barbacoa. La Tei i en Toni van començar a acomiadar-se de tothom. La Mònica va continuar absent. Es van acostar en James i en John per acomiadar-se. La germana de la Roser, la Gemma, també es va acomiadar. Tothom anava marxant. En Narcís va proposar d’anar a dinar tots junts a casa seva i passar la resta de la jornada tranquil·lament i en companyia...

—Jo m’estimo més que em portis a casa, seria massa enrenou per a mi. Descansaré i em faré el dinar, que faig una dieta complicada. A la tarda aniré a votar, i després he quedat amb una amiga —va dir en Rafa.

—A veure quan ens la presentes... Tu ves preparant-la i quan tornem a quedar, d’aquí a quinze dies, veniu tots dos. I si has de menjar especial, doncs menges especial, no sé.

—Quan fa que sou parella? —va preguntar la Montse.

—Sis mesos, aviat set.

—Doncs ja forma part del club, no cal que demani permís per entrar. Nosaltres no som buròcrates i, si no diu el contrari, sòcia per sempre. Sense quotes, sense res —va dir la Mònica.

—I tu, Javier, tens parella nova o no? —va dir la Montse.

—No, ara per ara no —va respondre fitant la Mònica, que no li feia ni cas.

—Bé, quanta gent ve a dinar? Un, dos, tres, quatre, cinc i nosaltres dos i a última hora sempre s’apuntarà algú més...

—Jo no puc. He quedat amb el meu cosí —va dir el Javier.

Es va acostar cap a la Mònica i es va acomiadar. Li va fer dos petons.

—Si necessites res, m’ho dius. Cuida’t.

—Igualment.

—Bé, com ho fem? Això és un dinar informal i improvisat —va dir en Narcís.

—Tindràs teca per a tots a casa? —va preguntar en Lluís.

—Per a cinc més? I tant! Oi que sí, Sara?

—I tant. I si no unes llaunes i un tros de pa d’ahir, perquè avui no hem anat al forn, i alguna cosa que trobarem despistada pel rebost...

—Podem anar a comprar —va dir en Lluís.

—No, no cal, que després direu que soc molt rígid, molt planificador... Jo també sé improvisar. He tingut bons mestres!

—A quina hora quedem? —va preguntar la Sara.

—Cap a les dues? Jo vull anar a votar abans de venir a casa teva —va dir la Montse.

Es van acomiadar. Tothom tenia la intenció d’anar a votar abans de mitja tarda. Van agafar els cotxes i van marxar per camins diferents. En Lluís, la Lali i la Mònica van marxar plegats.

—L’acte ha quedat força bé, oi, Mònica?

—I tant, Lluís, era difícil. Ho heu fet molt bé.

—Gràcies a l’ajuda de totes dues ahir a la nit. Per cert quan vaig sortir de casa teva saps què vaig veure?

—Un porc senglar?

—Tu em prens seriosament alguna vegada o què?

—Més del que et penses. Què vas veure?

—Un cartell a la porteria dels pisos de davant de casa teva. Saps què hi deia?

—No. No he vist res. Amb la ràbia que tragino aquests dies no veig més enllà del nas. Ho miraré.

—Anunciava un pis en venda.

—Què dius ara! Demà hi trucaré.

—Si vols, t’hi acompanyo.

—Per què? Perquè no em perdi?

—No, dona, però millor quatre ulls que dos.

—T’avisaré.

—Mònica, no sabia que encara pensaves en aquell pis... —va dir la Lali.

—No, no hi penso. El barri m’agrada i els pisos de davant són més grans. Depèn de quin pot tenir una o dues habitacions més, saps?

—I per què vols un pis més gran?

En Lluís va posar el cotxe en marxa i va obrir els ulls com unes taronges, amb les orelles actives esperant la resposta.

—Doncs mira, tinc una amiga que potser se’n va a treballar a Madrid i quan vingui vull que tingui una habitació pròpia i a punt, saps?

—Gràcies, Mònica, serà recíproc...

En Lluís va mirar la Mònica i a disgust va començar una conversa trivial que ella va interrompre de seguida.

—Dimecres em costarà, no sé què faré...

—Si vols, els dimecres quedem per anar al cine, al teatre o a dinar, on vulguis.

—Penses exercir de substitut de la Roser?

—Si no hi ha més remei, no sé...

En Lluís va deixar la Mònica i la Lali a la porta de casa. Van quedar a tres quarts de dues per anar a casa d’en Narcís. Abans de pujar al pis, la Mònica va prendre nota del telèfon del pis en venda. Tres quarts d’hora més tard, arribaven a la porta de la casa d’en Narcís, en el mateix moment que arribava en Miquel, més content que al matí, amb una ampolla de limoncelloa la mà, el licor preferit de molts de la colla. En Lluís portava dues ampolles de cava i la Mònica uns gelats de la pastisseria més bona de la comarca, segons ella, i una safata de les quatre mariones que quedaven de la pastisseria on treballava la Maria.

Després de dinar van allargar la sobretaula, còmodament disposats a fer petar la xerrada durant una bona estona. Damunt la taula, unes estovalles de quadres de colors pastel amb algunes mostres rodones de les copes. Quedaven les tassetes dels cafès, els glaçons, restes de pastes, caves i licors que havien portat... La Mònica estava pendent del mòbil i anava consultant el rellotge discretament. Per passar l’estona jugava amb la copeta de licor que tenia al davant.

—Que has quedat, Mònica? —va preguntar en Lluís.

—Sí. He de sortir un moment, però tornaré a venir, no trigaré. Espera’m, no marxis —li va dir molt fluixet.

—Lluís, si triga et pots quedar a sopar, i si arriba a temps, ella també —va dir en Narcís.

—Sí, home, tinc feina de l’institut. Fa quatre dies que estic paralitzada, no he fet res —va contestar la Mònica.

—En sabem res, de la jornada electoral? —va demanar en Miquel.

—No, però totes les jornades són similars. Tot es desenvolupa amb normalitat. En aquesta ocasió amb un final potser sorprenent i inesperat —va dir en Miquel.

—Creieu que hi haurà novetats? —va preguntar en Narcís.

—I tant, un panorama molt més variat. Ja tocava. Tot era massa similar, previsible o amb els mínims canvis: governaven els uns o els altres. Això s’ha acabat —va dir en Lluís.

—N’estàs molt convençut —va replicar en Miquel.

—Jo crec que hi haurà una transformació profunda que començarà amb les municipals —va dir la Sara.

—Tant de bo!, a mi també m’agradaria, però... no sé, potser al final opten pel vot de sempre. Potser al final prenen una actitud conservadora. Conec molta gent a qui els fan gràcia, aquestes candidatures noves. Les miren amb simpatia, però que les votin ja és una altra cosa. Ho celebraria —va afegir la Mònica.

—Tu ets la que sempre poses una ampolla de cava a la nevera el dia de les eleccions, oi? —va preguntar la Sara.

—I tant, perquè m’ho empasso tot fins a altes hores de la nit i vaig saltant de cadena en cadena per no perdre’m res que em sembli interessant. Ho he fet sempre. Trobo que per a aquestes ocasions s’hauria d’inventar una tele multipantalla. El cava sempre acompanya l’àpat de les eleccions. De vegades a casa meva de vegades a casa de la... —va dir la Mònica.

Van continuar parlant. En Lluís es va aixecar i es va acostar a la Mònica, que li havia fet un senyal per dir-li que sortia un moment.

—Tornaré abans d’una hora, més o menys.

El rellotge marcava les sis i cinc. Es va acomiadar discretament i va sortir sense que la Lali se n’adonés. La Mònica va tornar a les set tocades. El grup estava dispers. En Narcís estava ensenyant a en Miquel les comprovacions que havia de fer a la línia telefònica de casa seva per saber si els sorolls que sentia eren perquè el fil estava en mal estat o per culpa de la línia exterior de la companyia i, així, poder descartar que no l’estaven espiant. El servei d’espionatge tenia coses més importants a fer que escoltar les converses d’en Miquel i les teories de la conspiració que explicava a tort i a dret. La Sara, la Maria i en Lluís eren a la cuina parlant d’unes espècies desconegudes que li havien regalat a la Sara... En Lluís i la Maria havien aprofitat l’estona que la Mònica havia estat fora per fer les paus. Després d’uns quants arguments i la participació de la Montse com a mediadora, la negociació va concloure amb èxit. La Maria va tornar al grup. Va arribar la Mònica amb cara de pasqua i les entrecelles relaxades.

—Com ha anat?

—Bé. Tinc un sobre per a la Lali. Ja t’ho explicaré amb detalls a casa.

Va saludar a tothom i va treure el cap a la cuina buscant la Lali. En Lluís caminava entre la sala i la cuina amb ganes que la Mònica li expliqués què havia passat, però la Mònica volia parlar amb la Lali.

—Lali, t’he d’explicar una cosa.

—Què és? M’ho hauràs de donar de pressa perquè vull anar cap a casa. Tinc feina pendent que m’agradaria començar...

—Vine, anem a fora. No facis gaires preguntes. Aquest sobre és per a tu. Me l’acaben de lliurar ara mateix. Aquí tens la informació que t’ajudarà a ser sòcia.

—Què dius? Qui te l’ha donat?

—L’amic de la Roser, el que li passava la informació.

—I per què no me l’ha lliurat a mi directament?

—No ho sé... Tenia molta pressa. M’ha dit que a dins hi tens informació amb proves documentals i les estratègies que hauries d’utilitzar segons et demanin una cosa o una altra. Creu que aviat acabarà i que quedaràs molt bé.

—Quin misteri...

—Tu el coneixes?

—No. Però potser la Roser li havia parlat de mi... No ho sé. A mi també m’ha dit que no preguntés gaire cosa... Ves a casa i estudia-t’ho amb calma. I quan et facin sòcia ho celebrarem.

—D’acord, però hauràs de venir tu. Ens ho passarem molt bé.

La Lali es va acomiadar de tothom i va marxar cap a casa per preparar un cas, però primer volia llegir atentament el contingut del sobre. De mica en mica tots van anar acomiadant-se. En Lluís i la Mònica també.

—He vist l’Albert. M’ha dit que li ha donat tanta informació i tan detallada que aconseguirà l’objectiu i els deixarà bocabadats.

—S’ha comportat bé, l’Albert.

—Sí. Ha eixugat el seu deute moral i ha aconseguit la feina i alguns beneficis més. L’Albert ens va explicar una part de la història, saps?

—Tothom explica fragments de les històries, no sé...

—Ha aconseguit la direcció tècnica i un nombre d’accions com a premi a la fidelitat i a la feina feta. Era aquella conversa privada de què ens va parlar ahir. Te’n recordes? Avui ja li han confirmat. Possiblement quan li han lliurat part de les proves.

—Què t’ha dit la Lali quan li has donat el sobre?

—Ho ha trobat estrany, però no m’ha demanat més detalls, potser perquè ho donava tot per perdut, saps?

—Doncs donem el tema per tancat i esperem a veure què ens diu la Lali, no sé... No podíem fer res més...

—Sí, donem-ho per liquidat.

—Si em matriculo a Criminologia, m’ajudaràs?

—No em diguis que t’ho estàs pensant...

—Sí. Potser encara puc fer una feina diferent i donar la raó al polític aquell que va dir que al llarg de la vida faríem dues o tres feines diferents. Ja em toca canviar, no sé...

—Em sembla molt bé —va dir la Mònica, mirant-lo amb sorpresa.

—Tens cava a la nevera per acompanyar els resultats?

—Naturalment. A casa meva, és tot un clàssic i a partir d’ara...

—Em convides?

—I tant. Ja hi comptava!

—Doncs som-hi.

—Hòstia, els exàmens!

—Quins exàmens?

—Els dels alumnes. Són tres grups... Els havia de corregir per a demà i no me n’he recordat més...

—Digues la veritat, deixa que la vida real entri a les aules. Els joves són comprensius. Ho entendran. Va!, anem. T’he d’explicar qui era, qui és, la noia de la meva vida.

En Lluís va connectar-se els auriculars per escoltar els primers resultats dels sondejos a peu d’urna.

—Digues, què diuen?

—Veus?, ja t’ho deia. Segons els sondejos, les noves candidatures trauran bons resultats. Uns resultats més que acceptables a moltes ciutats... Es preveuen coalicions...

—Calma, Lluís. La nit és llarga, saps?

—Sí, ara falta saber si tindran capacitat de decisió en les polítiques de govern municipal, no sé...

—Serà interessant i llarga, la nit. Durant uns dies viurem pendents de les notícies i dels pactes.

—Això s’ha acabat. Comença una nova etapa. Això s’ha acabat. És el començament del final. S’ha acabat... Segur que s’ha acabat... Ja està, Mònica!

—Si tu ho dius, Lluís...

Quan la Roser es mor, a la Mònica, la seva millor amiga, l’envaeixen els records. Evoca el dia que es van conèixer, a la dècada dels setanta, i vivències més recents. La família de la Roser li demana que avisi la colla d’amics, i ella inicia una cadena telefònica per comunicar la notícia. Junts continuen recordant i preparen els parlaments per a la cerimònia. La novel·la transcorre entre Sant Boi i Cornellà en tres dies i mig, de dijous a diumenge, en plena campanya electoral de les darreres municipals.

La Mònica va mirar la foto que tenia a la prestatgeria, hi sortia tot el grup,
i la va agafar. Va repassar els retratats d’un a un mentre en deia el nom, com si tingués por d’oblidar-los. Hi eren tots, una colla força nombrosa. Era una foto feta amb un mòbil, al jardí d’en Narcís, no recordava ni el dia, ni la celebració. Li havia agradat i la ver fer imprimir; reien perquè algú havia fet un acudit dolent, que eren els que els feien més gràcia, i en Lluís l’havia arrodonit amb alguna ocurrència de les habituals. Quan va arribar a la cara de la Roser va aturar-hi els dits suaument al damunt; al costat hi havia en Lluís. Si la Lali marxava definitivament a Madrid, dels quatre inseparables només li quedaria en Lluís a prop.

Organització:

Amb la col·laboració de: